ПОСТАНОВА
Іменем України

24 вересня 2019 року 
м. Київ
справа №814/2930/16
касаційне провадження №К/9901/45552/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шипуліної Т.М.,
суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.02.2017 (головуючий суддя - Біоносенко В.В., судді: Гордієнко Т.О., Князєв В.С.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2017 (головуючий суддя - Шевчук О.А., судді: Зуєва Л.Є., Федусик А.Г.) у справі № 814/2930/16 за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» про визнання неправомірними дій та бездіяльності,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Національного банку України, в якому просив: визнати неправомірними дії відповідача із запровадження видачі йому як фізичній особі, непов`язаній із підприємницькою діяльністю, споживчого кредиту в іноземній валюті при правовій невизначеності; визнати неправомірною бездіяльність Національного банку України зі здійснення контролю за дотриманням агентом валютного контролю Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» валютного законодавства при укладенні та виконанні кредитного договору від 27.02.2008 № 014/08-112/75380.
Миколаївський окружний адміністративний суд постановою від 23.02.2017 в задоволенні позову відмовив. 
Одеський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 21.06.2017 залишив постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.02.2017 без змін. 
ОСОБА_1 звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.02.2017, ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2017 та прийняти нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судами норм матеріального права, а саме: статті 99 Конституції України, статей 133, 140, 152, 203, 516, 1049 Цивільного кодексу України, статей 42, 44, 80, 345 Господарського кодексу України, статей 2, 3, 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 № 15-93 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-III (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Зокрема, наголошує, що судовими інстанціями при прийнятті оскаржуваних рішень не враховано, що позивач як слабка сторона у фінансових правовідносинах потребує захисту держави, а також те, що кредитування іноземною валютою могло бути здійснене лише при правовій визначеності, чіткому врегулюванні відповідачем порядку та умов такого кредитування, повній і достовірній інформованості ОСОБА_1 про наслідки відповідного кредитування.   
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27.02.2008 між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір № 014/08-112/75380 на загальну суму 70000,00 доларів США строком 120 місяців зі ставкою 14 процентів річних.
В забезпечення своїх зобов`язань за цим договором ОСОБА_1 передав квартиру, загальною площею 101,4 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності майновому поручителю ОСОБА_2 . 
З огляду на значну зміну з березня 2009 року курсу національної валюти гривні до долара США в позивача виникли труднощі з погашенням кредиту, в зв`язку з чим останнім укладалось із банківською установою декілька додаткових угод до кредитного договору від 27.02.2008 № 014/08-112/75380, за якими зменшувалось кредитне навантаження шляхом зменшення розміру щомісячного платежу, зміну строків сплати тощо.
Внаслідок невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Центральний районний суд м. Миколаєва рішенням від 25.11.2015 у справі                           № 490/8770/15-ц, яке набрало законної сили 24.02.2016, зазначений позов задовольнив і стягнув із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 27.02.2008 № 014/08-112/75380 у сумі 44710,41 доларів США.
Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-III (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. 
В свою чергу, статті 47, 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні незалежно від виду валюти, яка використовується.
Зазначені операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.
Згідно зі статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 № 15-93 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. 
Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього ж Декрету.
Тобто, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії на здійснення операцій із валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.
Посилання позивача на підпункт «в» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 № 15-93 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, цілком обґрунтовано відхилено попередніми судовими інстанціями, адже на 2008 рік законодавцем не встановлювались межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. 
А відтак, ця обставина не дає підстави для висновку про те, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, пов`язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.
Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 № 483 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).
Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 № 15-93 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку.
У справі, що розглядається, судами встановлено, що в Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» така ліцензія на час укладання кредитного договору від 27.02.2008 № 014/08-112/75380 була, а відтак він мав право на видачу кредитів в іноземній валюті.
В свою чергу, статтею 55 Закону України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 № 679-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що Національний банк здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України.
Національний банк здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку і економічних нормативів.
Відповідно ж до частини першої статті 53 цього Закону не допускається втручання органів державної влади та інших державних органів чи їх посадових та службових осіб, будь-яких юридичних чи фізичних осіб у виконання функцій і повноважень Національного банку, Ради Національного банку, Правління Національного банку чи службовців Національного банку інакше, як в межах, визначених Конституцією України та цим Законом.
За таких обставин, висновок судових інстанцій про відсутність у розглядуваному випадку правових підстав для визнання протиправними дій та бездіяльності Національного банку України протиправними ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права. 
З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін. 
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.02.2017 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2017 у справі                  № 814/2930/16 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду:                                                                            Т.М. Шипуліна

                                                                                                    Л.І. Бившева
                                                                                                    
                                                                                                                В.В. Хохуляк