Постанова
іменем України 

12 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 138/361/17
провадження № 51-7369 км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
засудженого                                                ОСОБА_6 ,
захисника                                                    ОСОБА_7 ,
потерпілої                                                    ОСОБА_8 ,
представника потерпілої –                     адвоката ОСОБА_9 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, та засудженого ОСОБА_6 на вирок Чернівецького районного суду Вінницької області від 27 листопада 2017 року та вирок Апеляційного суду Вінницької області від 13 червня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016020000000359, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 25  жовтня 2011 року вироком Могилів-Подільського міського суду Вінницької області за ч. 3 ст. 185, ст.  71 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки шість місяців, 
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 9 ч. 2 ст. 115 КК.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Чернівецького районного суду Вінницької області від 27 листопада 2017 року ОСОБА_6 засуджено за п.п. 6, 9 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років з конфіскацією майна; за ч. 4 ст.  187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк десять років з конфіскацією майна.
На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років позбавлення волі з конфіскацією майна.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 3 листопада 2016 року по 20 червня 2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 1 листопада 2016 року близько 22 години, перебуваючи біля домогосподарства 
АДРЕСА_2 , з метою заволодіння чужим майном розбив шибку вікна кухонної кімнати та таємно проник у будинок ОСОБА_10 , який був особою похилого віку, де наніс останньому декілька ударів кулаками в область голови та обличчя, внаслідок чого потерпілий впав на підлогу та втратив свідомість.
Далі ОСОБА_6 заволодів мобільним телефоном марки «Кенексі» моделі «К 5» та грошовими коштами в сумі 1300 доларів США, які належали ОСОБА_10 , грошовими коштами в сумі 2000 доларів США, що належали ОСОБА_11 та зберігались у будинку ОСОБА_10 .
Після заволодіння вищевказаним мобільним телефоном та грошовими коштами ОСОБА_6 , знаходячись в одній із кімнат будинку, почув що ОСОБА_10 отямився та почав висловлювати образливі слова на його адресу.
Усвідомлюючи, що потерпілий його впізнав, ОСОБА_6 вирішив вчинити умисне вбивство ОСОБА_10 .
Реалізуючи свій умисел спрямований на вчинення умисного вбивства, ОСОБА_6 підійшов до ОСОБА_10 , коли той намагався піднятися з підлоги і покликати на допомогу, застосовуючи насильство, яке є небезпечним для життя потерпілого в момент заподіяння, умисно наніс йому множинні удари кулаками, ногами взутими в кросівки та дерев`яною ніжкою від кухонного столу, що знаходилась у кімнаті будинку, в область голови, тулуба, рук та ніг потерпілого, який в цей час намагався захищатись, спричинивши ОСОБА_10 тілесні ушкодження, від яких останній впав на підлогу.
Після цього ОСОБА_6 ногами вперся в груди потерпілого, коли останній лежав на підлозі, та своєю рукою прижав шию потерпілого до підлоги і, здавлюючи її, не відпускав, доки останній не перестав подавати ознаки життя.
Після вчинення умисного вбивства ОСОБА_10 , ОСОБА_6 привласнив собі знайдений мобільний телефон марки «Кенексі» моделі «К 5» вартістю 377,30 грн та грошові кошти, які належали потерпілим ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 в розмірі 33 996, 80 грн та потерпілій ОСОБА_11 в розмірі 51 030 грн.
Таким чином дії ОСОБА_6 кваліфіковані судом за ч. 4 ст. 187 КК як розбій, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя особи, яка зазнала нападу, поєднаний із проникненням у житло та із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, та за п.п. 6, 9 ч. 2 ст. 115 КК – як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, кваліфікуючими ознаками якого є вчинення умисного вбивства з корисливих мотивів та вчинення умисного вбивства з метою приховання іншого злочину.
Вироком Апеляційного суду Вінницької області від 13 червня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасовано та призначено покарання за п.п. 6, 9 ч. 2 ст. 115 КК у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна; за ч. 4 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років з конфіскацією майна.
На підставі ст.70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 3 листопада 2016 року до вступу вироку в законну силу 
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах:
прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону,неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить судові рішення щодо ОСОБА_6 змінити та виключити кваліфікуючу ознаку його дій за п. 9 ч. 2 ст. 115 КК. Вважає, що ОСОБА_6 вчинив вбивство лише з корисливих мотивів, тобто з єдиною метою заволодіння грошовими коштами та цінним майном. При цьому зазначає, що з встановлених судами обставин жодним чином не вказано та не зазначено мети ОСОБА_6 приховати інший злочин під час вчинення вбивства;
засуджений посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону,неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить пом`якшити йому покарання, призначене судом апеляційної інстанції. Вважає, що у встановленому судами обвинуваченні жодним чином не вказано та не зазначено про наявність у нього мети приховати інший злочин. Вважає, що його дії судами за п. 9 ч. 2 ст. 115 КК кваліфіковано неправильно, оскільки така кваліфікуюча ознака не вказана та не зазначена у змісті доведеного обвинувачення та обставин вчинення кримінальних правопорушень. Зазначає, що він вчинив вбивство потерпілого лише з корисливих мотивів, тобто з єдиною метою заволодіння грошовими коштами та цінним майном. Також вказує, що при призначенні покарання не було враховано те, що він щиро розкаявся перед судом та потерпілим і дуже шкодує про скоєне. Крім того зазначає, що було порушено його право на захист в суді апеляційної інстанції, оскільки захисник не був присутнім в залі судового засідання 13 червня 2018 року під час оголошення вироку. 
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційні скарги необґрунтованими і просив їх залишити без задоволення, а судові рішення – без зміни.
Захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу ОСОБА_6 , а касаційну скаргу прокурора підтримали частково.
Потерпіла ОСОБА_8 та її представник заперечили щодо задоволення касаційних скарг прокурора та засудженого і просили судові рішення залишити без зміни.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , представника потерпілої – адвоката ОСОБА_9 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги прокурора та засудженого не підлягають задоволенню на таких підставах.
Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу. 
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК, та відповідна кваліфікація його дій у касаційних скаргах прокурора та засудженого не оспорюються та не заперечуються.
Доводи ж у касаційних скаргах прокурора та засудженого про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність внаслідок неправильної кваліфікації дій ОСОБА_6 за п. 9 ч. 2 ст. 115 КК є необґрунтованими.
Так, п. 9 ч. 2 ст. 115 КК передбачена відповідальність за вчинення умисного вбивства з метою приховати інший злочин або полегшити його вчинення. 
Відповідно ж до рекомендацій, що містяться у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 7 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», у випадках, коли винна особа, вчинюючи умисне вбивство, керувалась не одним, а декількома мотивами, судам належить з`ясувати, який із них був домінуючим, і кваліфікувати злочинні дії за тим пунктом ч. 2 ст. 115 КК, яким визначено відповідальність за вчинення вбивства з такого мотиву. Разом з тим, в окремих випадках залежно від конкретних обставин справи можлива кваліфікація дій винної особи і за кількома пунктами ч. 2 ст. 115 КК, якщо буде встановлено, що передбачені ними мотиви (мета) рівною мірою викликали у винного рішучість вчинити вбивство.
Як убачається з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, умисел у ОСОБА_6 на умисне вбивство ОСОБА_10 виник, у тому числі, після усвідомлення ним того, що його впізнав потерпілий, який прийшов до свідомості.
Суд першої інстанції ретельно дослідив всі докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_6 та, на думку колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що корисливий мотив та мотив приховати вчинений злочин рівною мірою викликали у ОСОБА_6 рішучість позбавити життя ОСОБА_10 .
Таким чином, встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6 зазначених кримінальних правопорушень та правильно кваліфікував його дії за п.п. 6, 9 ч. 2 ст.  115, ч. 4 ст.  187 КК. При цьому суд оцінив докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. 
Окрім того, твердження засудженого про те, що кваліфікуюча ознака «з метою приховання іншого злочину» не вказана та не зазначена у змісті доведеного обвинувачення та обставин вчинення кримінальних правопорушень, не відповідає дійсності, оскільки на стор. 8 вироку чітко зазначено, що ОСОБА_6 «вчинив вбивство власника будинку ОСОБА_10 з метою приховання іншого злочину – заволодіння майном».
Водночас і доводи засудженого про порушення його права на захист в суді апеляційної інстанції, оскільки захисник не був присутнім в залі судового засідання 13 червня 2018 року під час оголошення вироку, є безпідставними.
Так, згідно з журналом та технічним записом судового засідання вбачається, що 12 червня 2018 року після останнього слова обвинуваченого ОСОБА_6 суд згідно з приписом ст. 366 КПК вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення вироку, після виходу з якої 13 червня 2018 року відповідно до вимог ч. 1 ст. 376 КПК негайно було проголошено вирок щодо ОСОБА_6 , включаючи роз`яснення про порядок та строки його оскарження. 
А та обставина, що учасники судового розгляду, а саме захисник, не прибули у судове засідання після виходу суду з нарадчої кімнати, з огляду на імперативну вимогу ч. 1 ст. 376 КПК не свідчить про порушення судом вимог кримінального процесуального закону чи обмеження прав учасників провадження.
Також є безпідставними твердження засудженого ОСОБА_6 про невідповідність призначеного йому покарання через суворість. 
У цій частині засудженим порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Відповідно до ст. ст. 50і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Санкцією ч. 2 ст. 115 КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі. 
Відповідно до ст. 64 КК довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк. 
При визначенні ОСОБА_6 виду та розміру покарання, суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК врахував характер та ступінь тяжкості скоєного, дані про особу винного, який характеризується негативно, раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, за які відбував реальну міру покарання у виді позбавлення волі та, будучи звільненим з місць позбавлення волі, належних для себе висновків не зробив, на шлях виправлення не став, знову вчинивши особливо тяжкі злочини; а також врахував обставини, що обтяжують покарання, – рецидив злочинів та вчинення злочинів щодо особи похилого віку (чоловіка, який фізично не був спроможний чинити опір при зазначених у вироку обставинах), відсутність обставин, які пом`якшують покарання, думку потерпілих.
Таким чином, врахувавши дані про особу ОСОБА_6 у поєднанні із тяжкістю вчиненого, конкретні обставини скоєння кримінальних правопорушень та їх наслідки, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_6 становить підвищену небезпеку для суспільства й обрав йому покарання у виді довічного позбавлення волі.
Колегія суддів погоджується з таким рішенням апеляційного суду та не вбачає підстав вважати призначене покарання ОСОБА_6 явно несправедливим через суворість.
Вирок апеляційного суду належним чином мотивовано та відповідає вимогам ст.  ст.  370 і 420 КПК. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для скасування судових рішень, не встановлено. 
А тому касаційні скарги прокурора та засудженого ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIIIвід 03 жовтня 2017 року, Суд
 
у х в а л и в:
Вирок Чернівецького районного суду Вінницької області від 27 листопада 2017  року та вирок Апеляційного суду Вінницької області від 13 червня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, та засудженого ОСОБА_6 – без задоволення. 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                            ОСОБА_3