Постанова
Іменем України
 
06 листопада 2019 року 
м. Київ
 
справа № 753/427/16-ц
провадження № 61-25866св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), 
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
законний представник - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 01 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Чобіток А. О., Соколової В. В., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У  січні 2016 року   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 про відшкодування здійснених витрат на поліпшення майна.
 
Позов мотивовано тим,  що він 10 лютого 2006 року придбав у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 вересня 2010 року вищевказаний договір визнано недійсним, а квартиру повернуто у власність ОСОБА_2 . Позивач зазначає, що з моменту придбання квартири і до її повернення він провів у ній оздоблювальні та ремонтні роботи на що витратив 454 631 грн.
 
Посилаючись на положення частини четвертої статті 390 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача на свою користь відшкодування витрат на поліпшення квартири, що не можуть бути відокремлені від квартири без завдання їй шкоди, в розмірі 454 631 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року у складі головуючого-судді Вовка Є. І.  у задоволенні позову відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо виконання робіт на вказану суму за рахунок позивача  та не доведений факт передачі квартири ОСОБА_2 . 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 грудня 2016 року, з урахуванням ухвали Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2016 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з опікуна ОСОБА_2 - ОСОБА_3 збитки в розмірі 220 511 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що наявні підставі передбачені частиною четвертою статті 390 ЦК України для відшкодування здійснених позивачем витрат у сумі, на яку збільшилась його вартість. Визначаючи розмір збитків, апеляційний суд виходив із висновку судової будівельно-технічної експертизи від 06 липня 2010 року, проведеної у справі № 2-25/10 (2-237/08) за позовом прокурора Дарницького району м. Києва в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, яким було визначено, що вартість квартири збільшилась, з урахуванням здійснених ОСОБА_6 витрат на оздоблення квартири, на 128 954 грн. Крім того, апеляційний суд не вважав належним доказом по справі висновок експертного будівельно-технічного дослідження від 06 липня 2015 року, оскільки дослідження проводилось станом на 2015 рік, після того як позивач виїхав з квартири у 2012 році і матеріали справи експерту для дослідження не надавались. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У січні 2017 року ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ  касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд на порушення вимог частини четвертої статті 390 ЦК України стягнув на користь позивача витрати на поліпшення квартири, які визначені станом на 06 липня 2010 року, в той час як для вирішення цієї справи необхідно було встановити суму на яку збільшилась вартість квартири, станом на час звернення із указаним позовом. 
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання заперечень на касаційну скаргу.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
 
У поданому 19 березня 2018 року відзиві, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_8 просить касаційну скаргу позивача задовольнити, оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При цьому зазначає, що апеляційний суд, розглядаючи справу, допустив грубі порушення процесуального права а саме: не маючи на те правових підстав, замінив відповідача по справі на іншу особу та дослідив докази (розрахунок інфляційних втрат), неподання яких до суду першої інстанції не було зумовлено поважними причинами. Крім того, апеляційний суд за власною ініціативою застосував до спірних правовідносин частину другу статті 625 ЦК України  та стягнув грошові кошти  з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з серпня 2010 року по вересень 2016 року, при тому, що позивач а ні в позовній заяві поданій до суду першої інстанції, а ні в апеляційній скарзі не просив суд стягнути з відповідача грошові кошти з урахуванням встановленого індексу інфляції.      
 
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року           № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
15 травня 2015 року справу 753/427/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 про відшкодування здійснених витрат на поліпшення майна передано до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року вищевказану справу призначено до судового розгляду. 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Частинами першою, другою та третьою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що позивач ОСОБА_1 10 лютого 2006 року придбав у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 придбав вказану квартиру у ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 13 січня 2006 року.
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 вересня 2010 року, в незміненій та нескасованій частині Апеляційним судом міста Києва від 03 березня 2011 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 13 січня 2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .  
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 листопада 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 січня 2013 року, витребувано у ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 та повернуто її ОСОБА_2 на підставі частини першої статті 388 ЦК України.
 
Позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, зазначав про те, що ним у період з серпня 2006 року по березень 2007 року у спірній квартирі проведені ремонтні та оздоблювальні роботи, а тому просив на підставі частини четвертої статті 390 ЦК України стягнути з відповідача відшкодування витрат на поліпшення квартири, які не можуть бути відокремлені від квартири без її руйнування. При цьому позивач посилався на висновок експертного будівельно-технічного дослідження від 16 листопада 2011 року, яким визначено розмір здійснених позивачем витрат на поліпшення квартири у сумі 454 631 грн і саме цю суму позивач просив стягнути з відповідача.  
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Відповідно до частини четвертої статті 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.
 
Під поліпшенням слід розуміти такі витрати на майно, які, з одного боку, не зумовлені необхідністю його збереження, але, з іншого, мають обґрунтований характер, оскільки поліпшують експлуатаційні властивості майна, підвищують її якість, збільшують вартість.
 
Як встановив апеляційний суд, відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 06 липня 2010 року, проведеної у справі № 2-25/10 (2-237/08) за позовом прокурора Дарницького району м. Києва в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, вартість квартири з 10 лютого 2006 року (день придбання спірної квартири ОСОБА_1 ), з урахуванням здійснених ОСОБА_6 витрат на оздоблення квартири, на момент складання висновку збільшилась на 128 954 грн. 
 
З урахуванням викладеного, апеляційний суд, встановивши, що позивач є добросовісним набувачем спірної квартири, під час користування якою ним було здійснено ряд будівельних та оздоблювальних робіт, які не можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки позивач має право на відшкодування здійснених ним витрат, які підтверджені висновком судової будівельно-технічної експертизи від 06 липня 2010 року, проведеної у справі              № 2-25/10 (2-237/08) та не спростовані відповідачем. 
 
Крім того, апеляційний суд обґрунтовано не вважав належним доказом по справі висновок експертного будівельно-технічного дослідження від 06 липня 2015 року, проведеного за заявою ОСОБА_1 , оскільки дослідження проводилось станом на 2015 рік, після того як позивач виїхав з квартири у 2012 році, що не оспорюється ним  і матеріали справи експерту для дослідження не надавались.
 
В той же час колегія суддів не може погодитися з висновком апеляційного суду щодо відшкодування суми витрат на яку збільшилась вартість квартири після проведення позивачем поліпшень (128 954 грн), з урахуванням індексу інфляції (91 557,08 грн) з огляду на наступне.
 
Частиною першою статті 303 ЦПК України 2004 року передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
 
Звертаючись із позовом до суду, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь відшкодування витрат на поліпшення квартири, що не можуть бути відокремлені від квартири без завдання їй шкоди, в розмірі 454 631 грн.
 
Позовних вимог про стягнення інфляційних втрат позивач ОСОБА_1 в суді першої інстанції не заявляв.
 
Отже, ухваливши рішення про стягнення з відповідача на користь позивача збитків у вигляді вартості на яку збільшилась вартість квартири в результаті проведених позивачем оздоблювально-ремонтних робіт з урахуванням індексу інфляції, апеляційний суд вийшов за межі предмету та підстав позову.
 
Крім того, апеляційний суд встановив, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2007 року ОСОБА_2 визнано недієздатним. 
 
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 червня 2007 року ОСОБА_3 призначено опікуном над батьком ОСОБА_2 . 
 
Згідно із частиною четвертою статті 41 ЦК України відповідальність за шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, несе її опікун (стаття 1184 ЦК України.
 
Відповідно до частини першої статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.
 
Частиною четвертою статті 72 ЦК України передбачено, що якщо підопічний є власником нерухомого майна або майна, яке потребує постійного управління, опікун може з дозволу органу опіки та піклування управляти цим майном або передати його за договором в управління іншій особі.
 
Апеляційний суд, стягуючи збитки з ОСОБА_3 , який є опікуном ОСОБА_2 на підставі частини першої статті 1184 ЦК України, не звернув уваги на те, що збитки у вигляді вартості на яку збільшилась вартість спірної квартири в результаті проведених позивачем оздоблювально-ремонтних робіт не є шкодою, яка завдана недієздатною особою в розумінні частини першої статті 1184 ЦК України за яку повинен нести відповідальність опікун (частини четвертої статті 41 ЦК України). Враховуючи те, що недієздатний ОСОБА_2 є власником спірної квартири, тому його опікун може з дозволу органу опіки та піклування лише управляти цим майном або передати його за договором в управління іншій особі, а не відповідати особисто за збитки завдані позивачу.  
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції порушені норми процесуального права, що відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України, є підставою для скасування ухваленого апеляційним судом рішення.
 
В той же час колегія суддів не може залишити в силі рішення суду першої інстанції, оскільки воно не відповідає закону та ухвалено з неправильним застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.  
 
З урахуванням  того, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено порушення норм процесуального права, тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення з підстав, викладених вище.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Розподіл судових витрат
 
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Як вбачається з матеріалів справи позивачем було сплачено за подання позову - 4 516,32 грн, апеляційної скарги - 4 967,95 грн, касаційної скарги - 5 455,57 грн.
 
Зважаючи на те, що касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, рішення апеляційного суду скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, то сплачений ним судовий збір за подання позовної заяви, а також апеляційної та касаційної скарг покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а всього в сумі 4 183,15 грн.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 01 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову. 
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат у сумі 128 954 (сто двадцять вісім тисяч дев`ятсот п`ятдесят чотири) гривні.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 183,15 (чотири тисячі сто вісімдесят три гривні 15 копійок) гривні судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. О. Кузнєцов
Судді: | В. С. Жданова   В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко   В. А. Стрільчук