ПОСТАНОВА
Іменем України

03 жовтня 2019 року 
Київ
справа №820/701/17
адміністративне провадження №К/9901/44016/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Бучик А.Ю.
суддів: Мороз Л.Л.,   Рибачука А.І.
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27 квітня  2017 року (суддя Старосєльцева О.В.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року (колегія суддів: Яковенко М.М., Лях О.П., Старосуд М.І.)  у справі № 820/701/17 за позовом ОСОБА_1 до директора Харківського міського центру зайнятості ОСОБА_2, третя особа: Міністерство соціальної політики України, про визнання незаконними дій,   

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до  суду з адміністративним  позовом до директора Харківського міського центру зайнятості ОСОБА_2 , третя особа Міністерство соціальної політики України в якому просив:
визнати незаконною бездіяльність директора Харківського міського центру зайнятості ОСОБА_2 у незабезпечені виконання покладених на Харківський міський центр зайнятості завдань і функцій у вигляді видачі під час здійснення прийому 21.06.2016 направлення на працевлаштування до Шевченківського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Харкова на посаду «Інспектор з кадрів», по якій у ОСОБА_1 відсутній необхідний досвід роботи, у відповідності до вимог підпункту 5 пункту 6 Розділу V «Положення про державну службу зайнятості», затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 15.12.2016 № 1543, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.12.2016 за № 1723/2985.
Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою  Харківського апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року, відмовлено в задоволенні позову у повному обсязі.
Не погоджуючись з судовими рішеннями, позивач  подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що керівник центру несе персональну відповідальність за діяльність центру, в тому числі щодо контролю до складання направлень на працевлаштування.  Вказує, що при видачі  направлення на працевлаштування до територіального центру соцобслуговування Шевченківського району м.Харкова,  відповідачем не враховано невідповідність вимогам  за  відповідною вакансією. Посилання суду на форму звітності 3-ПН, з якої неможна встановити відповідність бажаним роботодавцю критеріям, вважає неправильним, з огляду на положення ч.2 ст.22 Закону, відповідно до якої покладені на відповідача завдання слід здійснювати в установленому законом порядку збирання, опрацювання. Відповідач до здійснення прийому позивача 21.02.2016 року повинен був опрацювати отриману відносно особи інформацію.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07 липня 2017 року відкрито касаційне провадження.
Справу передано до Верховного Суду.
Заслухавши  суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що   касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, ОСОБА_1 як безробітний перебуває на обліку в Харківському міському центрі зайнятості.
21 червня 2016 року позивач відвідав установу відповідача, де під час прийому працівником органу державної служби зайнятості було здійснено підбір вакансії «Інспектор з кадрів» у штаті роботодавця - Територіального центру соціального обслуговування Шевченківського району м. Харкова.
Позивач отримав вищу освіту за напрямом підготовки "Право" та здобув кваліфікацію бакалавра права; отримав повну вищу освіту за спеціальністю "Соціологія" та здобув кваліфікацію соціолога, викладача соціологічних дисциплін, що підтверджується відповідно дипломом МВ № 11542607 та дипломом ХА № 27937505. Згідно з трудової книжки ОСОБА_1 розпочав свою трудову діяльність з 17.07.1989 року.
Згідно  копії звітності "Інформація про попит на робочу силу (вакансії) та правил її заповнення (Форма звітності № 3 -ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" та Порядок подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", затверджені наказом Міністерства соціальної політики України 31.05.2013р. №316) не слідує, що позивач однозначно не відповідав бажаним для роботодавця критеріям, позаяк відомості графи 11 звітності (у даному випадку стаж роботи 1 рік) можуть одночасно означати як загальний трудовий стаж безробітного, так і стаж роботи  на конкретній посаді.
За результатами проведеної роботи центром у особі компетентного працівника (провідний спеціаліст Харківського міського центру зайнятості Литвищенко Т.М.)  складено і видано направлення №20391605300118005 на працевлаштування ОСОБА_1 до Територіального центру соціального обслуговування Шевченківського району м. Харкова на посаду «Інспектор з кадрів», з яким позивача було ознайомлено, про що свідчить особистий підпис позивача (Додаток №1 до персональної картки).
23 червня 2016 року Територіальний центр соціального обслуговування Шевченківського району м. Харкова відмовив позивачу у прийнятті на роботу у зв`язку із відсутністю необхідного досвіду роботи.
25 січня 2017 року позивач, ОСОБА_1 направив до Харківського обласного центру зайнятості скаргу щодо незаконної видачі направлення на працевлаштування на вакансію "Інспектора з кадрів", яку обґрунтував тим, що дії Харківського міського центру зайнятості, спрямовані на видачу направлення ОСОБА_1 на роботу, за якою у позивача відсутній професійний досвід, призвели до того, що 21.06.2016 року під час прийому в ХМЦЗ не отримав від останнього сприяння у підборі підходящої роботи, не отримав інформації про попит та пропонування робочої сили на ринку праці, права та гарантії у сфері зайнятості населення.
Харківський обласний центр зайнятості розглянув згадану скаргу і листом від 08.02.2017 року №с-3-16 повідомив про відсутність порушень у діях міського центру зайнятості. При чому, фахівцем було наголошено позивачу про відсутність професійного досвіду за пропонованою посадою, в зв`язку з чим було здійснено дзвінок до роботодавця та під час телефонної розмови обговорювалось питання та медичні показники, за результатами такої розмови та після отримання згоди на зустріч, було видано на законних підставах направлення.
Не погоджуючись з діями відповідача, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким і погодився апеляційний суд,  виходив з того, що  відповідачем надано направлення на працевлаштування з метою пошуку та підбору підходящої роботи для позивача, з урахуванням  його освіти та тривалого непрацевлаштування.
Колегія суддів, дослідивши спірні правовідносини, зазначає наступне.
Відповідно до статті 22 Закону України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року №5067-VI (тут і далі - в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, Закон №5067-VI) основними завданнями центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальних органів, зокрема, є сприяння громадянам у підборі підходящої роботи; сприяння громадянам в організації підприємницької діяльності, зокрема шляхом надання індивідуальних та групових консультацій; організація підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації безробітних з урахуванням поточної та перспективної потреб ринку праці; проведення професійної орієнтації населення.
Згідно частини 1 статті 44 Закону №5067-VI зареєстровані безробітні мають право, зокрема, на безоплатне одержання від територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції послуг з пошуку підходящої роботи та сприяння у працевлаштуванні, в тому числі на громадські та інші роботи тимчасового характеру; консультаційних, інформаційних та профорієнтаційних послуг з метою обрання або зміни виду діяльності (професії); інформації про свої права та обов`язки як безробітного; відомостей про себе, які містяться в Єдиній інформаційно-аналітичній системі; матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та цього Закону.
Частиною другою вказаної статті передбачено, що зареєстровані безробітні зобов`язані, зокрема, самостійно або за сприяння територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, здійснювати активний пошук роботи, який полягає у вжитті цілеспрямованих заходів до працевлаштування, зокрема взяття участі у конкурсних доборах роботодавців; відвідувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, в якому він зареєстрований як безробітний у визначений і погоджений з ним час, але не рідше ніж один раз на тридцять календарних днів; дотримуватися письмових індивідуальних рекомендацій щодо сприяння працевлаштуванню, зокрема брати участь у заходах, пов`язаних із сприянням забезпеченню зайнятості населення; інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у частині першій статті 45 цього Закону.
Відповідно до статті 46 Закону №5067-VI підходящою для безробітного вважається робота, що відповідає освіті, професії (спеціальності), кваліфікації особи з урахуванням доступності транспортного обслуговування, встановленої рішенням місцевої державної адміністрації, виконавчого органу відповідної ради. Заробітна плата повинна бути не нижче розміру заробітної плати такої особи за останнім місцем роботи з урахуванням середнього рівня заробітної плати, що склався у регіоні за минулий місяць, де особа зареєстрована як безробітний.
Під час пропонування підходящої роботи враховується тривалість роботи за професією (спеціальністю), кваліфікація, досвід, тривалість безробіття, а також потреба ринку праці.
У разі коли неможливо надати безробітному роботу за професією протягом шести місяців з дня перебування на обліку в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, йому пропонується підходяща робота з урахуванням здібностей, стану здоров`я і професійного досвіду, доступних для нього видів навчання та потреби ринку праці.
На подальший розвиток норм Закону України "Про зайнятість населення" КМУ була прийнята постанова від 20.03.2013р. №198, якою затверджено Порядок реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб (далі за текстом - Порядок №198).
Згідно з п.5 Порядку №198 у разі наявності пропозиції підходящої роботи у день подання заяви про надання статусу безробітного особі за попереднім узгодженням з роботодавцем видається направлення на працевлаштування за формою, затвердженою Мінсоцполітики. Особа зобов`язана подати протягом семи календарних днів з дня отримання такого направлення центру зайнятості письмову відповідь роботодавця про працевлаштування або відмову у працевлаштуванні.
За правилом п.19 Порядку №198 у разі коли протягом шести місяців з дня реєстрації безробітному неможливо підібрати роботу за професією, підходящою є робота, що потребує зміни професії з урахуванням його здібностей, стану здоров`я, професійного досвіду, доступних для нього видів навчання та потреби ринку праці.
Форма направлення на працевлаштування затверджена наказом Міністерства соціальної політики України від 17.08.2015  №848.
Відповідно до Положення про державну службу зайнятості (затверджене наказом Міністерства соціальної політики України 15 грудня 2016 року №1543) Державна служба зайнятості є централізованою системою державних установ, діяльність якої спрямовується та координується Міністерством соціальної політики України. Служба складається з Державної служби зайнятості, Центру зайнятості Автономної Республіки Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських центрів зайнятості, міських, районних і міськрайонних центрів зайнятості, Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України, професійно-технічних навчальних закладів державної служби зайнятості, інших навчальних закладів державної служби зайнятості, а також підприємств, установ, організацій, утворених Службою.
Колегія суддів погоджується з висновками  судів попередніх інстанцій, що внесення змін до вже складених направлень на працевлаштування, а також особисте складення направлень на працевлаштування нормами цього Положення не віднесено до службових обов`язків керівника центру за посадою.
Зі скаргами на дії чи рішення працівників під час оформлення спірного направлення на працевлаштування позивач до керівника центру не звертався, а відтак, відсутні підстави для реалізації владної компетенції відповідача по контролю за діяльністю підлеглих по службі осіб.
Також суд погоджується з безпідставністю посилань позивача на  рішення Дзержинського районного суду м. Харкова по справі № 638/12966/16-ц , яким відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову до Шевченківського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) міста Харкова про визнання незаконною відмови в прийнятті на роботу, оскільки  у керівника Харківського міського центру зайнятості  відсутні повноваження оформлювати та контролювати оформлення направлення на працевлаштування та відсутні повноваження на перевірку  змісту останнього.
Щодо доводів касаційної скарги щодо незаміни відповідача директора Харківського міського центру зайнятості ОСОБА_2 на належного - Харківський міський центр зайнятості, суд погоджується з висновками  судів попередніх інстанцій, що позовні вимоги заявлені  безпосередньо до ОСОБА_2 , який є посадовою особою Харківського міськцентру зайнятості, як суб`єкта владних повноважень, бездіяльність якого просив визнати протиправною.
В даному випадку, позивач оскаржує не протиправність видачі самого направлення на працевлаштування, як такого, що видано без належних на то підстав, а предмет позову є відмінним  та стосується вчиненої бездіяльності з боку відповідача - директора ХМЦЗ ОСОБА_2
Відповідно до ч. 1 ст. 350 КАС України  суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що судові рішення є законними і не підлягають скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в них повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновок суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,  
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1   залишити без задоволення.
Постанову Харківського окружного адміністративного суду від  27 квітня 2017  року  та ухвалу Харківського  апеляційного адміністративного суду від 14 червня   2017 року залишити в силі.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та  оскарженню не підлягає.  

Головуючий                                                                                     А.Ю. Бучик

Судді                                                                                                  Л.Л. Мороз

                                                                                                            А.І. Рибачук