Постанова
Іменем України
25 вересня 2019 року
м. Київ
справа № 520/4058/16-ц
провадження № 61-27776св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,
учасники справи:
позивач - Департамент комунальної власності Одеської міської ради,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси, 
у складі судді Огренич І. В., від 05 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області, у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., 
Комлевої О. С., Кравця Ю. І., від 23 жовтня 2017 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2016 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі - ДКВ ОМР, департамент) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки.
Позов обґрунтовано тим, що між відповідачем та Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради було укладено договір оренди нерухомого майна № 884/ж/5 на строк з 23 червня 2006 року по 20 червня 2007 року 
Предметом договору оренди було нежитлове приміщення підвалу за адресою: АДРЕСА_1 
З урахуванням положень статті 764 Цивільного кодексу України (далі - 
ЦК України) та частини другої статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» строк договору оренди № 884/ж/5 
від 23 червня 2006 року був продовжений на умовах, викладених в договорі.
У зв`язку із несплатою орендної плати протягом більш ніж три місяці поспіль департаментом на адресу відповідача було направлено повідомлення від 01 грудня 2011 року № 01-15/1942 про відмову від договору оренди та пропозицією сплатити заборгованість із орендної плати, яке було отримано відповідачем 17 грудня 2011 року.
За таких обставин позивач вважав, що договір оренди № 884/ж/5 
від 23 червня 2006 року припинив свою дію 17 грудня 2011 року. 
Згідно пункту 4.7 договору оренди від 23 червня 2006 року, після закінчення строку його дії, чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний у п`ятнадцятиденний термін передати орендодавцю приміщення за актом, у належному стані. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 17 грудня 2014 року по справі № 5017/2173/2012 позовні вимоги департаменту були задоволені у повному обсязі зокрема з ОСОБА_1 у примусовому порядку була стягнута заборгованість з неустойки, передбаченої частиною другою 
статті 785 ЦК України, за період з 02 січня 2012 року по 31 березня 
2014 року. 
26 січня 2015 року ОСОБА_1 припинила свою підприємницьку діяльність.
Оскільки відповідача було виселено в рамках виконавчого провадження 
16 жовтня 2014 року департаментом відповідно до частини другої 
статті 785 ЦК України донарахована неустойка за період з 01 квітня 
2014 року по 16 жовтня 2014 року (по день складання акту державного виконавця про виселення боржника та звільнення об`єкту оренди) 
в сумі 22 013,  06 грн, яку позивач просив стягнути на свою користь із ОСОБА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, перебіг якого розпочався із 02 січня 2012 року та відповідно сплив 02 січня 2015 року. В той час, як до суду із розглядуваним позовом департамент звернувся 11 квітня 2016 року.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2017 року, апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відхилено, рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2017 року залишено без змін.
Ухвала суду мотивована тим, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам 
статей 213-214 ЦПК України 2004 року, підстави для його скасування судом апеляційної інстанції не встановлені.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи № 520/4058/16-ц із суду першої інстанції.
Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 
2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
03 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 520/4058/16-ц передано судді-доповідачеві.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанції. 
Акт державного виконавця від 16 жовтня 2014 року не є підставою нарахування неустойки, а є підставою для припинення зобов`язання та повернення об`єкту оренди.
Судом першої та апеляційної інстанцій помилково зазначено, що початок перебігу позовної давності за заявленою вимогою визначається за загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України з дня, наступного за днем, коли мало бути виконано зобов`язання щодо повернення речі, тобто з 02 січня 2012 року - наступного дня після закінчення 
15-денного терміну від дня припинення договору оренди № 884/ж/5, а не з дня повернення приміщення за актом державного виконавця.
Крім того, рішенням господарського суду Одеської області від 17 грудня 2014 року по справі № 5017/2173/2012 позовні вимоги Департаменту до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення відповідно до стаття 785 ЦК України неустойки були задоволені у повному обсязі, зокрема було стягнуто заборгованість з неустойки за період з 02 січня 2012 року по 31 березня 2014 року, що є підставою для переривання перебігу позовної давності, та не було враховано судами під час ухвалення оскаржених судових рішень.
Учасниками справи відзив (заперечення) на касаційну скаргу не подано
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами попередніх інстанцій встановлено, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради виступав орендодавцем за договором оренди № 884/ж/5 від 23 червня 2006 року, укладеним із ФОП ОСОБА_1 
01 грудня 2011 року в зв`язку із несплатою орендної плати протягом більш ніж три місяці поспіль департаментом на адресу відповідача було направлено повідомлення № 01-15/1942 про відмову від договору оренди в порядку, передбаченому статтею 782 ЦК України. 
Зазначене повідомлення було отримано відповідачем 17 грудня 2011 року. 
Суди вважали встановленим, що договір оренди № 884/ж/5 від 23 червня 2006 року припинив свою дію 17 грудня 2011 року.
Згідно пункту 4.7 договору № 884/ж/5, після закінчення строку дії договору, чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний у 
15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом, у належному стані.
З доданого до позовної заяви розрахунку неустойки суди встановили, що підставою для її нарахування ОСОБА_1 є акт державного виконавця від 16 жовтня 2014 року.
Із акту державного виконавця від 16 жовтня 2014 року суди встановили, що з нежитлового приміщення, загальною площею 72,5 кв.м, по 
АДРЕСА_1 , було виселено ОСОБА_2 , а не 
ОСОБА_1 , при цьому відповідно до договору оренди №884/ж/5 
від 23 червня 2006 року в оренду ОСОБА_1 передавалося нежитлове приміщення, загальною площею 41, 8 кв.м.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми прав 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Статтею 213 ЦПК України 2004 року передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. 
Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (частина друга 
статті 785 ЦК України).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки 
(стаття 257 ЦК України).
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята 
статті 261 ЦК України).
Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Згідно статті 786 ЦК України до вимог про відшкодування збитків у зв`язку з пошкодженням речі, яка була передана у користування наймачеві, а також до вимог про відшкодування витрат на поліпшення речі застосовується позовна давність в один рік. Перебіг позовної давності щодо вимог наймодавця починається з моменту повернення речі наймачем, а щодо вимог наймача - з моменту припинення договору найму.
У Рішення від 03 липня 2012 року № 14-рп/2012 Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення статті 786 ЦК України мають єдиний зміст, завершену структуру і встановлюють спеціальну позовну давність - один 
рік - та початок її перебігу щодо вимог наймодавця про відшкодування збитків у зв`язку з пошкодженням речі, яка була передана у користування наймачеві, а також до вимог наймача про відшкодування витрат на поліпшення речі. Положення частини другої цієї статті не поширюється на інші вимоги, що випливають із договору найму (оренди).
При цьому, на стадіях укладення, виконання, зміни, розірвання та припинення договору найму у наймодавця та наймача виникають взаємні зобов`язання, зокрема: обов`язок наймодавця передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму, провадити капітальний ремонт речі, переданої у найм, якщо інше не встановлено договором або законом; обов`язок наймача користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору, а в разі припинення договору найму негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (стаття 765, частина перша статті 773, частина друга статті 776, частина перша статті 785 Кодексу).
Під час вирішення спорів стосовно належного виконання зобов`язань, що випливають із договору найму (оренди), застосовуються положення, встановлені в главі 19 Кодексу, щодо позовної давності та порядку її обчислення.
Суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, обґрунтовано врахували рішення Конституційного Суду України від 03 липня 2012 року та виходили із того, що початок перебігу позовної давності за вимогою, передбаченою частиною другою статті 785 ЦК України, визначається за загальним правилом частини першої статті 261 названого Кодексу (з дня, наступного за тим днем, коли мало бути виконано зобов`язання щодо повернення речі), а не згідно з положенням частини другої статті 786 ЦК України (з моменту повернення речі наймачем), оскільки це положення стосується вимог, зазначених у частині першій тієї ж статті 786 ЦК України, а не вимоги про стягнення згаданої неустойки.
З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що департамент пред`явивши цей позов 
11 квітня 2016 року, пропустив строк позовної давності щодо вимог до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за період із 01 квітня 2014 року по 16 жовтня 2014 року за договором оренди, який припинив свою 
дію 17 грудня 2011 року.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Підлягають відхиленню доводи касаційної скарги, щодо переривання строку позовної давності з тих підстав що департамент звертався до Господарського суду Одеської області з вимогами до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за період із 02 січня 2012 року по 31 березня 2014 року. 
Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. 
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2019 року по справі № 523/10225/15-ц (провадження 14-159цс19) сформульовано висновок про застосування норм права, згідно із яким позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, то позовна давність щодо них не переривається.
Таким чином доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржених судових рішень, оскільки ґрунтуються на помилковому тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Щодо розподілу судових витрат
Підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, відсутні.
Керуючись статтями 400, 401, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | В. В. Шипович    Є. В. Синельников   С. Ф. Хопта