Постанова
Іменем України
 
24 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 552/3194/16-ц 
провадження № 61-24676св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:  
Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М., 
 
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,    
відповідачі: квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтави Міністерства оборони України, Головне квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України, виконавчий комітет Полтавської міської ради, ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу                              м. Полтави Міністерства оборони України на рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 січня 2017 року у складі судді Васильєвої Л. М., додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 червня 2017 року у складі судді Васильєвої Л. М. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області                        від 03 серпня 2017 року у складі суддів: Мартєва С. Ю., Абрамова П. С.,                      Хіль Л. М.,
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави Міністерства оборони України (далі – КЕВ м. Полтави), Головного квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, виконавчого комітету Полтавської міської ради,                        ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої                     ОСОБА_3 , 2002 року народження, про скасування рішення  Комісії контролю з розподілу житла в гарнізонах Збройних сил України № 05 від 22 січня 2015 року про виділення квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , скасування рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради № 49 від 19 березня 2015 року про надання квартири АДРЕСА_1 , визнання ордеру № 9 від 25 березня 2015 року, виданого виконавчим комітетом Полтавської міської ради   ОСОБА_2 на службову квартиру АДРЕСА_1 на неї та членів її сім`ї недійсним, виселення ОСОБА_2 та її неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , 2002 року народження,  із квартири АДРЕСА_1 , вселення його в квартиру. 
Посилався на те, що він перебував у трудових відносинах з КЕВ м. Полтави   з 05 січня 1994 року по 01 жовтня 2010 року. Відповідно до ордеру № 18                             від 28 липня 1995 року йому надано право на зайняття службової квартири                      АДРЕСА_2 , у будинку АДРЕСА_3 .                       23 червня 2014 року КЕВ м. Полтави звернувся до суду із позовом про його виселення. Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави                             від 21 липня 2014 року він був виселений із спірної квартири. Заочне рішення Київського районного суду м. Полтави він оскаржував в апеляційному порядку та до Верховного Суду України. Постановою Верховного Суду України                           від 27 січня 2016 року рішення усіх попередніх інстанцій у справі про його виселення   скасовані, а справа   направлена на новий розгляд до Київського районного суду м. Полтави. Рішенням Київського районного суду м. Полтави       від 24 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог КЕВ м. Полтави про його виселення із спірної квартири відмовлено. Під час розгляду вказаної справи у суді спірна квартира була надана ОСОБА_2 , КЕВ м. Полтави не повідомив органи, які приймали рішення про розподіл спірної квартири, про наявність у судах спору щодо його виселення. 
18 листопада 2016 року КЕВ м. Полтави звернувся до  суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право на користування спірною квартирою. Посилався на те, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу не проживав у спірній квартирі, а, отже, втратив право на користування нею.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 19 січня 2017 року у задоволенні позовних вимог КЕВ м. Полтави відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Скасовано рішення  Комісії контролю з розподілу житла в гарнізонах Збройних сил України № 05 від 22 січня 2015 року про розподіл квартири АДРЕСА_1 та надання квартири ОСОБА_2 на склад сім`ї із двох осіб. Скасовано рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради № 49 від 19 березня 2015 року про надання квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 на склад сім`ї із двох осіб. Визнано ордер № 9 від 25 березня 2015 року, виданий виконавчим комітетом Полтавської міської ради,  на зайняття службової квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 на склад сім`ї із двох осіб, недійсним. Виселено ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 . Виселено неповнолітню ОСОБА_3 , 2002 року народження, із квартири АДРЕСА_1 . Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 . 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, аналізуючи зібрані докази, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_1 таким що втратив право на користування спірною квартирою. Щодо інших позовних вимог, ОСОБА_1 18 грудня 2014 року на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 липня 2014 року був примусово виселений із спірної квартири. Саме з часу виселення йому стало відомо про ухвалення заочного рішення суду та він звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення. Тільки 25 березня 2015 року Київський районний суд м. Полтави відмовив ОСОБА_1 у скасуванні заочного рішення суду.  ОСОБА_1 оскаржив заочне рішення суду в апеляційному порядку. Отже, заочне рішення Київського районного суду                        м. Полтави від 21 липня 2014 року на час звернення КЕВ м. Полтави до виконавчого комітету Полтавської міської ради з приводу розгляду питання про надання спірної квартири ОСОБА_2 було направлене в період, коли ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду. Рішення № 49 від 19 березня 2015 року виконавчого комітету Полтавської міської ради про надання ОСОБА_2 спірної квартири прийнято в період, коли Київським районним судом м. Полтави переглядалось заочне рішення суду про виселення ОСОБА_1 із квартири та рішення у справі ще не було прийняте. КЕВ м. Полтави було достовірно відомо про наявність заяви про перегляд заочного рішення, однак КЕВ м. Полтава не відкликав документи з приводу надання спірної квартири ОСОБА_2 із Полтаської міскьої ради, не подав заяви про зупинення розгляду напралених ними документів до розгляду справи про виселення ОСОБА_1 у суді, що в подальшому потягло за собою прийняття незаконного рішення про надання спірної квартири ОСОБА_2 . Отже, на час розгляду справи рішення про виселення ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 не існує.За таких обставин право ОСОБА_1 на користування і проживання у спірній квартирі підлягають  захисту шляхом задоволення його позовних вимог. 
Додатковим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 15 червня 2017 року виселено ОСОБА_2 та неповнолітню ОСОБА_3 , 2002 року народження, із квартири АДРЕСА_1 з наданням приміщення для проживання за адресою: АДРЕСА_4 зареєструвала їхнє місце проживання, до отримання ордеру  № 9 від 25 березня 2015 року, що виданий виконавчим комітетом Полтавської міської ради,  на зайняття службової квартири АДРЕСА_1 .
Додаткове рішення мотивовано тим, що, так як провівши реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 та її неповнолітньої дочки за адресою: АДРЕСА_4 фактично гарантувала відповідачу проживання за вказаною адресою, суд дійшов до висновку, що відповідач з неповнолітньою дочкою підлягає виселенню із спірної квартири на АДРЕСА_5 , де було зареєстроване їхнє місце проживання на час отримання ордеру на спірну квартиру. 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 03 серпня 2017 року рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що твердження КЕВ м. Полтави про те, що ОСОБА_1 тривалий час не проживав у спірній квартирі, спростовуються матеріалами справи. Щодо інших позовних вимог, слід зазначити, що рішенням № 49 від 19 березня 2015 року виконавчого комітету Полтавської міської ради Яременко І. В. надано спірну квартиру. Між тим,                    КЕВ м. Полтави було достовірно відомо про наявність спору з приводу цієї квартири. Таким чином, слід дійти висновку про те, що КЕВ м. Полтави, знаючи про існування судового спору щодо спірної квартири, та про те, що квартира не є вільною, надав житловій комісії Полтавського гарнізону, Комісії з контролю з розподілу житла в гарнізонах ЗСУ, Полтавській міській раді завідомо неправдиві відомості про те, що спірна квартира вільна, що в подальшому потягло за собою прийняття оскаржуваних рішень. Щодо позовних вимог про виселення ОСОБА_2 , не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними (стаття 125 ЖК України). Оскільки судом ухвалене рішення про визнання ордеру № 9 від 25 березня 2015 року, виданого виконавчим комітетом Полтавської міської ради, на зайняття службової квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 недійсним, місцевий суд дійшов вірного висновку про виселення останньої з неповнолітньою дитиною з квартири з наданням приміщення для проживання за адресою: АДРЕСА_4 зареєструвала їхнє місце проживання до отримання ордеру № 9 від 25 березня 2015 року.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 .  
У касаційній скарзі КЕВ м. Полтави просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуваними судовими рішеннями неповнолітню дитину було позбавлено житла, проте її інтереси в суді не були належним чином представлені. Надані ОСОБА_1 докази щодо його проживання у квартирі не є належними та достатніми для такого висновку. Зобов`язавши КЕВ м. Полтави надати ОСОБА_3 інше жиле приміщення, суд не вказав, яке саме та із якого житлового фонду.  
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Суди установили, що  ОСОБА_1 працював в КЕВ м. Полтави з 05 січня                     1994 року по 01 жовтня 2002 року.
Відповідно до ордеру № 18 від 28 липня 1995 року йому надана для проживання службова квартира в АДРЕСА_6 житловою площею 15.3 кв., що підтверджується рішенням Київського районного суду м. Полтави від 24 лютого 2016 року, теперішня адреса:                                  АДРЕСА_7 .
Після звільнення з роботи у КЕВ м. Полтави   ОСОБА_1 продовжував проживати у спірній квартирі, КЕВ м. Полтави з вимогою про його виселення із службової квартири не звертався до червня 2014 року.
23 червня 2014 року КЕВ м. Полтави   звернувся до суду із позовом про виселення ОСОБА_1 із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення з тих підстав, що він припинив трудові відносини із ними, а спірна квартира є службовою.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21 липня                      2014 року позовні вимоги про виселення ОСОБА_1 задоволені. Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 05 травня 2015 року рішення про виселення ОСОБА_1 скасоване, у задоволенні позовних вимог про його виселення відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 вересня 2015 року рішення апеляційного суду Полтавської області скасоване, а заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 липня 2014 року залишене в силі. Постановою Верховного Суду України від 27 січня 2016 року усі попередні рішення по вказаній справі скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 24 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог КЕВ м. Полтави про виселення ОСОБА_1 відмовлено. Вказане рішення КЕВ м.Полтави не оскаржувалось, набрало законної сили 10 березня 2016 року.
18 грудня 2014 року ОСОБА_1 у порядку виконання заочного рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 липня 2014 року був примусово виселений із спірної квартири.
У період чинності заочного рішення Київського районного суду м. Полтави                     від 21 липня 2014 року рішенням  Комісії контролю з розподілу житла в гарнізонах Збройних сил України № 05 від 22 січня 2015 року розподілено квартиру АДРЕСА_1 та надано ОСОБА_2 на склад сім`ї із двох осіб. 
Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради № 49 від 19 березня 2015 року надано квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 на склад сім`ї із двох осіб. 
25 березня 2015 року виконавчим комітетом Полтавської міської ради видано ордер № 9 на зайняття службової квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 на склад сім`ї із двох осіб.
Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із статтею 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
За змістом статті 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (статті 121, 122 ЖК України). 
Згідно із статтею 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 вселився до службової квартири АДРЕСА_1 на підставі ордеру, який не визнано недійсним, а судове рішення про його виселення скасовано у судовому порядку, тобто заочне рішення Київського районного суду м. Полтави                     від 21 липня 2014 року не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, суди дійшли обгрунтованого висновку про те, що  ОСОБА_1 позбавлено житла без законних підстав та виділено ОСОБА_2 на сім`ю квартиру, яка не була вільною. 
Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що оскаржуваними судовими рішеннями позбавлено житла неповнолітню дитину, оскільки при розподілі спірної квартири ОСОБА_2 порушено порядок надання службових жилих приміщень щодо надання у порядку забезпечення службовим житлом вільного жилого приміщення, що призвело до порушення прав ОСОБА_1  на зазначене в ордері ОСОБА_2 житло.
Також суди установили, що  ОСОБА_2 разом з дочкою ОСОБА_3 на час взяття на квартирний облік та отримання житла були зареєстровані за місцем проходження служби за адресою АДРЕСА_5 . Будь-які інші відомості про наявність житла у відповідача ОСОБА_2 матеріали справи не містять.
Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України                                від 12 квітня 1885 року № 2 «Про деякі питання, що виникли  в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам слід мати на увазі,  що виданий на  жиле  приміщення ордер у   випадках,  зазначених  у  статті 59  ЖК України,  підлягає  визнанню недійсним з наслідками, передбаченими статтею 117 цього Кодексу. У випадку,  коли  позов  пред`явлено  особами,   права   яких порушено видачею ордера і на яких не може бути покладено обов`язок по наданню відповідачам жилого приміщення, до участі у справі має бути притягнутий виконком або інший відповідний орган, що здійснює управління житловим фондом. Якщо, незважаючи на попередження, притягнутий  до  участі у справі орган не вирішив питання про надання відповідачам приміщення,  суд вирішує позов по суті і  при його  задоволенні покладає на цей орган  обов`язок  надати відповідачам те жиле приміщення, яке  вони  раніше  займали,  або інше, яке за змістом статті 117 ЖК має відповідати за розміром і благоустроєм  наданому за ордером.  
Зареєструвавши місце проживання ОСОБА_2 та її неповнолітньої дочки за адресою: АДРЕСА_4 фактично гарантувала відповідачу проживання за вказаною адресою, а тому колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що ОСОБА_2 з неповнолітньою дочкою підлягає виселенню  із спірної квартири для проживання по                             АДРЕСА_5 , де було зареєстроване їхнє місце проживання на час отримання ордеру на спірну квартиру.
В іншій частині доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у спарві, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.    
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без змін, оскільки доводи касаційної скарги та висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави Міністерства оборони України залишити без задоволення. 
 
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 січня 2017 року, додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 червня                    2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 03 серпня                    2017 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                                                      С. П. Штелик 
 
                                                                                                               А. А. Калараш
 
                                                                                                               В. М. Сімоненко