Постанова 
Іменем України                                       
23 жовтня 2019 року 
 
м. Київ
справа № 757/61283/16-ц 
провадження № 61-20307св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «Гранд Паб»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва, у складі судді Остапчук Т. В., від 30 жовтня 2017 року, ухвалу Печерського районного суду міста Києва, у складі судді Остапчук Т. В.,             від 17 листопада 2017 року, ухвалу Печерського районного суду міста Києва, у складі судді Остапчук Т. В., від 12 грудня 2017 року, постанову Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Соколової В. В., від 22 березня 2018 року.
Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Паб» 
(далі - ТОВ «Гранд Паб») про визнання недійсним договору.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 24 грудня 2010 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого останній передав йому на безпроцентній основі кошти у розмірі 95 368,33 доларів США, які він зобов`язався повернути до 01 червня 2012 року. Вказував на те, що договір не відповідав його внутрішній волі щодо правової природи та змісту правочину, не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним, є удаваним правочином, оскільки приховував правочин залучення інвестиційних коштів між ТОВ «Гранд Паб» та 
ОСОБА_2 Він та ОСОБА_2 мали намір надати грошові кошти 
ТОВ «Гранд Паб», який повинен був сплатити за рахунок цих коштів вартість робіт будівельного підряду, які були проведені ТОВ «МЕГАБУД», засновником та керівником якого є ОСОБА_2 . Зазначав, що ОСОБА_2 фактично не передавав йому грошові кошти у розмірі 95 368,33 доларів США.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати недійсним договір позики, укладений між ним та ОСОБА_2 , посвідчений 24 грудня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за № 4203. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності боргових зобов`язань перед ОСОБА_2 за договором позики від 24 грудня 
2010 року та на підтвердження позовних вимог про те, що укладений договір приховував інший правочин про залучення інвестиційних коштів 
від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «Гранд Паб». Під час розгляду справи сторони визнали, що обумовлена у договорі сума надавалася відповідачу без будь-яких розписок до укладання договору позики. Посилання позивача на те, що його дружина є співзасновником товариства та перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Гранд Паб» не може безспірно свідчити про те, що надані позивачем кошти були направлені на спільну господарську діяльність.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2018 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що підписавши договір позики, позивач підтвердив, що цей правочин укладається з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним) та не приховує інший правочин (не є удаваним), а після повернення грошових коштів позикодавцем буде надано позичальнику заяву про повний розрахунок, підпис на якій має бути нотаріально засвідчений. Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому суд першої інстанції правильно встановив дійсну спрямованість волі сторін на укладення договору позики.
Короткий зміст ухвал суду першої інстанції
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 17 листопада 
2017 року відхилено зауваження представника ОСОБА_1 - 
ОСОБА_4 на журнал судового засідання від 25 травня 2017 року.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 17 листопада 2017 року повернуто заявнику.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив письмові зауваження представника позивача від 29 травня 
2017 року на записи у журналі судового засідання щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Суд першої інстанції виніс ухвалу від 17 листопада 2017 року після винесення рішення, позбавивши позивача права внести зауваження до вказаної ухвали, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. Судами неправильно визначено правовідносини, що виникли між сторонами, не досліджено факт передачі грошових коштів. Судами проігноровано факт відсутності остаточного рішення у справі № 760/12215/15-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за спірним договором позики.
Відзиву на касаційну скаргу не надходило
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2018 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.
01 червня 2018 року справу передано судді-доповідачу. 
Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судом установлено, що 24 грудня 2010 року між  ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальнику на безпроцентній основі грошові кошти в розмірі 95 368,33 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становило 759 465,70 грн, а позичальник їх прийняв та зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Відповідно до пункту другого вказаного договору зазначену вище суму позичальник зобов`язався повернути позикодавцю готівкою у строк до 01 червня 2012 року. У разі порушення позичальником строків повернення отриманої суми позики в розмірі 95 368,33 доларів США позичальник взяв на себе зобов`язання сплатити позикодавцю пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від вчасно неповерненої суми позики за кожний день прострочення. 
Указаний договір було підписано сторонами та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимченко Л. О. за реєстровим № 4203.
Відповідно до пункту 5.6 договору позики цей правочин укладається з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним). Пунктом 5.7 договору передбачено, що цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11цього Кодексу
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно зі статтею 1047 ЦК Українидоговір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, згідно з якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Частиною першою статті 626, частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).
У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої 
статті 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.
За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 10 ЦПК України, 2004 року).
За приписами статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. 
Аналогічні норми містяться у статті 76 ЦПК України.
У частині другій статті 59 ЦПК України, 2004 року передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 
Подібні вимоги містяться у статті 78 ЦПК України.
Відповідно до вимог частини першої статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України, 2004 року.
Аналогічні положення містить стаття 81 ЦПК України.
Відмовляючи у задоволенні позову про визнання удаваним договору позики  від 24 грудня 2010 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що сторони спірного договору позики діяли свідомо для досягнення будь-якої особистої користі, їхні дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників. 
Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України, 2004 року, обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Аналогічні положення містить частина четверта статті 82 ЦПК України.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року у справі № 760/12215/15-ц позов задоволено частково, стягнуто з 
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики 
від 24 грудня 2010 року у розмірі 1 973 952,77 грн, 3% річних у розмірі 175 384,33 грн, пеню в розмірі 50 тис. грн. Рішенням Апеляційного суду 
м. Києва від 12 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено, виключено з мотивувальної частини рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року висновки суду про переривання перебігу позовної давності. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 12 квітня 2018 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року залишено без змін.
Під час розгляду справи № 760/12215/15-ц судами було встановлено, що між сторонами укладено договір позики, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, кошти не повернув, при цьому відповідач не довів безгрошовість договору позики. Під час розгляду справи відповідач визнав факт отримання від позивача коштів у сумі 95 268,33 доларів США, проте вважав, що вказані кошти не належать до предмета позики, а надані позивачем для розвитку спільного бізнесу, однак доказів ведення спільного бізнесу та отримання коштів саме на його розвиток, позивачем не надано. 
Посилання касаційної скарги на порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час винесення ухвали від 17 листопада 2017 року про відхилення зауважень до журналу судового засідання є обґрунтованими, оскільки судом порушено строки розгляду зауважень щодо журналу судового засідання, передбачені частиною четвертою 
статті 199 ЦПК України, 2004 року, проте зазначене порушення не вплинуло на правильність вирішення спору.
Частиною другою статті 410 ЦПК України визначено, що не може бути скасовано правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Вказані вище та інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильних висновків суду по суті спору.
Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року, ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 17 листопада 2017 року, ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року, постанову Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                          Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                     О. М. Осіян
 
                                                                                                                  Н. Ю. Сакара
 
        С. Ф. Хопта
 
        В. В. Шипович