Постанова
Іменем  України 
30 жовтня 2019 року
м. Київ
справа № 331/6280/16-ц
провадження № 61-30171св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»,
треті особи - Олександрівський відділ державної виконавчої служби                    м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенова Ганна Володимирівна,
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргоюТовариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2017 року у складі судді Жукової О. Є. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Бєлки В. Ю.,        Онищенко Е. А., Воробйової І. А.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - ТОВ«Порше Мобіліті») та просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенової Г. В. від 28 грудня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 1981, про звернення стягнення на автомобіль марки «Volkswagen», державний номерний знак            НОМЕР_1 , що належить йому на праві приватної власності, для задоволення вимог ТОВ «Порше мобіліті».
Свої вимоги обґрунтовував тим, що у січні 2013 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 87 043, 23 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі   9, 9 % річних строком на 60 місяців.
В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між сторонами 21 січня 2013 року було укладено договір застави транспортного засобу, предметом якого є транспортний засіб марки «Vоlkswаqen», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
28 грудня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г. В. вчинено виконавчий напис № 1981 про звернення стягнення на належний йому автомобіль «Volkswagen» з метою задоволення вимог ТОВ «Порше Мобіліті» у розмірі 198 228, 87 грн.
Вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог закону, оскільки на час його вчинення між сторонами існував судовий спір щодо умов кредитного договору, на підставі яких було здійснено розрахунок заборгованості, що свідчить про спірність такого боргу.
Крім того, всупереч вимогам статті 88 Закону України «Про нотаріат», статті      27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» ТОВ «Порше Мобіліті» не направляло йому вимогу про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором, відомості про звернення стягнення на предмет застави не були зареєстровані в Державному реєстрі обтяжень. Також приватному нотаріусу не було надано в повному обсязі текст кредитного договору та належної інформації про розмір заборгованості за договором.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від              19 жовтня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 1981 від            28 грудня 2015 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г. В. про звернення стягнення на автомобіль «Volkswagen Polo», державний номер НОМЕР_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 для задоволення вимог ТОВ «Порше Мобіліті».
Стягнуто з ТОВ «Порше Мобіліті» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 551, 20 грн.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки виконавчий напис вчинено в період існування між сторонами спору щодо заборгованості за кредитним договором.
Окрім цього, для вчинення виконавчого напису приватному нотаріусу не були надані повний текст кредитного договору, докази вручення вимоги про дострокове повернення боргу боржником та нотаріус не перевірила наявності в Державному реєстрі обтяжень відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У листопаді 2017 року ТОВ «Порше Мобіліті» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою,  у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня       2017 року, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, зокрема, не дослідили умови кредитного договору, зміст вимоги, направленої скаржником на адресу боржника, у зв`язку з чим прийшли до помилкових висновків про порушення порядку вчинення виконавчого напису.  
Також вважає, що при вирішенні цього спору суди дійшли до неправильного висновку про порушення відповідачем вимог статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та норм Закону України «Про заставу», оскільки відсутність в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження до початку процедури звернення не впливає на обов`язок нотаріуса вчинити виконавчий напис.
Крім того, вказує, що на час вчинення виконавчого напису між сторонами був відсутній спір, оскільки провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Мобіліті» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору та договору застави було відкрито 05 квітня 2016 року, а не 02 жовтня 2015 року, як про це вказував позивач, тобто після вчинення виконавчого напису, проте суди на зазначене уваги не звернули. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних                               і кримінальних справ від 27 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, зупинено виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2017 року до закінчення касаційного оскарження.
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
25 травня 2018 року справу № 331/6280/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Встановлено, що 09 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Порше Мобіліті» укладено кредитний договір № 50007271, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 87 043, 23 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9, 9 % річних строком на 60 місяців. Договір між сторонами складають цей кредитний договір, загальні умови кредитування, графік погашення кредиту та додаткові угоди до нього.
У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між сторонами 21 січня 2013 року укладено договір застави транспортного засобу, за умовами якого позивач передав в заставу належний йому транспортний засіб марки «Vоlkswаqen Polo», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер   НОМЕР_1 . 
Договір застави посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К. Т., зареєстрований у реєстрі за № 3233.
02 жовтня 2015 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя було відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Мобіліті» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним. З тексту позовної заяви суди встановили, що позивач не погоджується з розміром щомісячних платежів по кредиту, у зв`язку з чим просив суд визнати недійсним графік погашення кредиту та пункт 1.3.1 загальних умов кредитування, відповідно до якого розраховуються щомісячні платежі по кредиту.
28 грудня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г. В. вчинено виконавчий напис за реєстровим № 1981 про звернення стягнення на автомобіль «Volkswagen Polo», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з метою задоволення вимог ТОВ «Порше Мобіліті» в розмірі 198 228, 87 грн. 
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.
У статті 20 Закону України «Про заставу» встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.
У частині першій статті 23 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.
У статті 26 цього Закону визначено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, серед яких і реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Згідно із частиною першою статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.
Відповідно до частини першої статті 50 цього Закону нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду.
Отже, можливість звернення стягнення на предмет застави передбачена як загальним Законом України «Про нотаріат», так і спеціальним Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».
При цьому частинами першою, третьою статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» установлено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.
Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет застави.
Така вимога узгоджується з частиною першою статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», згідно з якою обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
Тобто законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника та зареєструвати в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
Такі вимоги є імперативними і не можуть виконуватися на розсуд стягувача.
У статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачені вимоги до повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Це повідомлення повинне містити таку інформацію: 1) зміст порушення, вчиненого боржником; 2) загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; 3) опис предмета забезпечувального обтяження; 4) посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов`язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; 5) визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; 6) вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
Ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави.
Процедуру вчинення виконавчого напису врегульовано Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5). Для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява (підпункт 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5), а нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік № 1172), та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (стаття 88 Закону України «Про нотаріат», підпункти 3.1, 3.2 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5).
Згідно з підпунктом 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку № 1172, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус має право витребувати їх у стягувача, а якщо для вчинення виконавчого напису, крім документа, що встановлює заборгованість, необхідно подати й інші документи, зазначені в цьому Переліку, то вони до виконавчого напису не приєднуються, а залишаються у матеріалах нотаріальної справи (підпункт 2.2 пункту 2 та підпункт 3.6 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5).
При цьому неподання стягувачем на вимогу нотаріуса на стадії підготовки до вчинення нотаріального провадження доказів реєстрації у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет застави є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії на підставі пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат», а невчинення нотаріусом дій щодо вжиття заходів щодо витребування від обтяжувача згаданої інформації та документів на її підтвердження і, як наслідок, вчинення виконавчого напису без таких документів свідчить про незаконність нотаріальної дії як виконаної без усіх необхідних даних.
Такі ж правові висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц (провадження
№ 14-83цс18).
Як встановлено судами, для вчинення виконавчого напису відповідач надав приватному нотаріусу лише перший аркуш кредитного договору. Графік погашення кредиту та загальні умови кредитування, які є невід`ємними частинами кредитного договору та встановлюють розміри і порядок нарахування заборгованості приватному нотаріусу надано не було.
Вимога щодо дострокового повернення кредиту, яка міститься в матеріалах справи, не відповідає вимогам статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», оскільки, зокрема не містить: опису предмета забезпечувального обтяження; посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов`язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. До того ж доказів вручення цієї вимоги боржнику матеріали справи не містять. 
Доказів реєстрації у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет застави відповідач також не надав.
Окрім цього, суди встановили, що на час вчинення нотаріусом виконавчого напису від 28 грудня 2015 року між сторонами існував невирішений судовий спір щодо умов кредитного договору, на підставі якого здійснено розрахунок заборгованості, про що свідчить ухвала Ленінського районного суду                     м. Запоріжжя від 02 жовтня 2015 року.
Відтак, встановивши відсутність безспірності заборгованості боржника та порушення процедури звернення стягнення на заставлене майно на підставі виконавчого напису нотаріуса, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
При цьому посилання в касаційній скарзі на те, що на час вчинення виконавчого напису між сторонами не існувало спору, оскільки провадження у справі про визнання недійним укладеного між ними кредитного договору відкрито лише   05 квітня 2016 року, колегія суддів відхиляє як безпідставні та такі, що спростовуються наявною в матеріалах справи копією ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2015 року.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті    і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу     ТОВ «Порше Мобіліті» залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції               у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних              і кримінальних справ від 27 листопада 2017 року зупинено виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2017 року, слід поновити виконання вказаного рішення.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд  у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя             від 10 березня 2017 року.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов
                                                                                                            С. О. Карпенко
                                                                                                            В. А. Стрільчук