Постанова                                                                                                                                                                                         
Іменем України                                                               
25 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 392/497/17
провадження № 61-30720св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - | Ступак О. В., |
суддів: | Воробйової І. А., Усика Г. І. | Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 18 травня 2017 року у складі судді Кавун Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Письменного О. А., Голованя А. М., Мурашка С. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 4,97 га, що розташована на території Новогригорівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області. За життя ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповіту не залишила. Він та ОСОБА_4 - дочка померлої є спадкоємцями першої черги за законом. У встановленим законом строк він подав заяву про прийняття спадщини, також із заявою про прийняття спадщини звернувся рідний онук померлої ОСОБА_2 . Із такою заявою ОСОБА_4 не зверталася. Після спливу встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) строку ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але йому було відмовлено, у зв`язку відсутністю оригінала правовстановлюючого документа на спадкову земельну ділянку. Посилаючись на ці обставини, позивач просив в порядку спадкування за законом першої черги після смерті матері - ОСОБА_3 , визнати за ним право власності на вказану земельну ділянку.
Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 18 травня 2017 року позов задоволено частково. В порядку спадкування за законом першої черги, після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/4 частку земельної ділянки, площею 4,97 га, розташовану на території Новогригорівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серія ІІ КР № 023975, виданого 28 березня 2002 року на підставі розпорядження Маловисківської районної державної адміністрації Кіровоградської області від 27 березня 2002 року за № 86-р, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 6298.
Додатковим рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області             від 24 липня 2017 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто судовий збір у розмірі 1 063,15 грн.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції врахував, що позивач є спадкоємцем за законом померлої матері, крім того є інвалідом 3 групи професійного захворювання, пенсіонером, що підтверджується копіями пенсійних посвідчень виданих 21 травня 2014 року та 17 вересня 2014 року, а отже, є непрацездатною особою, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на обов`язкову частку згідно з нормами статей 1241, 1261 ЦК України.
Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення суду першої інстанції - залишено без змін.
Колегія суддів апеляційного суду, постановляючи ухвалу, виходила з того, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України (станом на дату розгляду справи судами, далі - ЦПК України                   2004 року): за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листопаді 2017 року засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 18 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 жовтня 2017 року, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на те, що позивач одночасно сформулював у своїй позовній заяві вимогу до нього, пославшись на положення статей 1261, 1269 ЦК України, спадкодавець за життя розпорядилася своїм майном на випадок своєї смерті - склала заповіт, згідно з яким земельну ділянку заповідала заявнику, ОСОБА_2 надав докази (копію заповіту), чим спростував вимогу позивача про визнання за ним права власності в порядку спадкування на всю земельну ділянку, суд першої інстанції, порушуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, закріплений у статті 11 ЦПК України 2004 року, ухвалив рішення у справі, вийшовши за межі заявлених ОСОБА_1 вимог. На переконання заявника, суд першої інстанції вирішив не спір про визнання права власності в порядку спадкування за законом, а спір про визнання права на обов`язкову частку у спадщині. Апеляційний суд на зазначене не звернув уваги при перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, чим порушив приписи статей 303, 304 ЦПК України 2004 року.
 
Від інших учасників справи не надходило заперечень на касаційну скаргу  ОСОБА_2 

 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 18 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 жовтня 2017 року, витребувано матеріали справи з Маловисківського районного суду Кіровоградської області, надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).
 
У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями                   від 10 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до частинидругої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.
 
Згідно з Державним актом про право приватної власності на землю ОСОБА_3 належала земельна ділянка площею 4,97 га, що розташована на території Новогригорівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області.
 
25 лютого 2013 року ОСОБА_3 було складено заповіт, посвідчений секретарем Новогригорівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області Гончаренко Т. І., відповідно до якого вказану земельну ділянку вона заповіла ОСОБА_2 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 .
 
У встановлений статтею 1269 ЦК України строк із заявами про прийняття спадщини звернулися до Маловисківської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Кульчицький В. С. та ОСОБА_1 
 
Постановою державного нотаріуса Маловисківської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Ліпінською С. Г. від 20 лютого 2016 року                      ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 у зв`язку з відсутністю оригінала правовстановлюючого документа на спадкову земельну ділянку.
 
Відповідно до посвідчень ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи професійного захворювання, пенсіонером.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Право на обов`язкову частку у спадщині регламентовано статтею 1241 ЦК України, зокрема: малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку.
 
Права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності, тлумачення чому надано у рішенні Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року (справа № 1-1/2014).
 
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
 
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що сторони у справі прийняли спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 в порядку частини першої статті 1269 ЦК України: відповідач ОСОБА_2 , як спадкоємець за заповітом, а позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги за законом - повнолітня непрацездатна дитина спадкодавця, яка має право, незалежно від змісту заповіту, на половину частки, яка належала б цій дитині у разі спадкування за законом (обов`язкову частку).
 
Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Завдяки предмету позову як матеріально-правової вимоги особа реалізує своє право на судовий захист.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 119 ЦПК України 2004 року підставами позову, які відповідно до статей 31, 215 цього кодексу суд не може самостійно змінити, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму права. У випадку помилкового посилання позивача не на ту норму закону, суд, встановивши підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача.
 
Судами всебічно враховано фактичні обставини справи, з урахуванням завдань цивільного судочинства, передбачених статтею 1 ЦПК України 2004 року, та захистом прав спадкоємця - пенсіонера та інваліда, який має право на обов`язкову частку у спадщині. При цьому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов виваженого висновку про визнання права власності не на всю земельну ділянку, як зазначає заявник, а лише на її частку в розмірі 1/4.
 
Верховний Суд наголошує, що право на обов`язкову частку в спадщині не залежить від змісту заповіту.
 
В свою чергу суди повинні мати на меті фактичне вирішення правового спору, виходячи із суті проблемного питання, із всебічним урахуванням принципів цивільного судочинства, захисту конституційних прав, свобод та інтересів осіб, в тому числі соціально уражених верств населення. При цьому не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань, оскаржувані рішення за своїм змістом відповідають статті 215 ЦПК України            2004 року.
 
Отже, посилання заявника, що суд першої інстанції встановив обставини справи і визначив відповідно до них правовідносини за позовом на підставі 1241 ЦК України без врахування того, що позивачем вимоги на підставі цієї статті не заявлялись, а апеляційний суд не надав цьому належну оцінку, не знайшли свого підтвердження.
 
Доводи заявника, що він був позбавлений права на участь у процесі доказування обставин щодо розміру обов`язкової частки спростовуються матеріалами справи, оскільки він приймав участь в суді першої інстанції: надав заперечення проти позову (а. с. 42), в апеляційному суді виклав свою позицію шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції (а. с. 67-68), його представник приймав участь у судовому засіданні апеляції (а. с. 95-96).
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів щодо оцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 18 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | О. В. Ступак
Судді: | І. А. Воробйова
| І. Ю. Гулейков
| Г. І. Усик
| Яремко В. В.