Постанова
Іменем  України 
 
10 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 285/39/15-ц
провадження № 61-24721св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю.,             Курило В. П.,                     
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 квітня 2016 року у складі судді Савицької Л. Й.,  на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 15 березня 2017 року у складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Павицької Т. М., Миніч Т. І.,   
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
31 грудня 2014 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») через засоби поштового зв`язку звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що 27 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та  ОСОБА_1 укладено кредитні договори № 055-2008-949 та № 055-2008-950, згідно умов яких ОСОБА_1 надано кредити у сумі 115 754,00 швейцарських франків, із кінцевим строком повернення - до 10 березня 2038 року та зі сплатою 4,5 % річних за користування кредитними коштами, а в разі користування коштами понад встановлений строк або терміни погашення за кредитним договором - 13,5 % річних та в сумі 23 237,00 швейцарських франків зі сплатою 9,95 % річних за користування кредитними коштами, а в разі користування коштами понад встановлений строк або терміни погашення за кредитним договором - 29,85 % річних, із кінцевим строком повернення до 10 березня 2038 року відповідно. На забезпечення кредитних зобов`язань 27 березня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договори поруки. 
 
Внаслідок неналежного виконання позичальником зобов`язання щодо повернення кредитних коштів, за кредитним договором № 055-2008-950 станом на 22 грудня 2014 року виникла заборгованість у сумі 23 477,02 швейцарських франків, з яких: 212,29 швейцарських франків - прострочена заборгованість за кредитом; 22 124,69 швейцарських франків - сума дострокового стягнення кредиту; 1107,31 швейцарських франків - відсотки; 32,73 швейцарських франків - підвищені відсотки, та за кредитним договором № 055-2008-949 - у сумі 117 379,86 швейцарських франків, з яких: 1 255,91 швейцарських франків - прострочена заборгованість за кредитом; 103 684,08 швейцарських франків - сума дострокового стягнення кредиту; 12 233,14 швейцарських франків - відсотки; 206,73 швейцарських франків - підвищені відсотки.
 
На підставі викладеного, уточнивши вимоги, ПАТ «Універсал Банк» просило стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № 055-2008-950 від 27 березня 2008 року в сумі 23 477,02 швейцарських франків, за договором № 055-2008-949 від 27 березня 2008 року - 117 379,86 швейцарських франків.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 квітня 2016 року позов задоволено. 
 
Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитними договорами № 055-2008-949 від 27 березня 2008 року, № 055-2008-950  від 27 березня 2008 року в розмірі 117 379,86 швейцарських франків, що є еквівалентом 1 886 787,35 грн, та в розмірі 23 477,02 швейцарських франків, що є еквівалентом 377 374,32 грн., відповідно.
 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки боржник допустила неналежне виконання умов кредитного договору щодо своєчасного внесення щомісячних платежів по кредиту та відсотках, то стягненню в солідарному порядку з відповідачів підлягає заборгованість відповідно до розрахунку, обрахованого банком.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 15 березня 2017 року рішення місцевого суду скасовано, ухвалено нове.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» в солідарному порядку 116 286,02 швейцарських франків, що еквівалентно                     1 869 204,74 грн заборгованості за кредитним договором № 055-2008-950 від 27 березня 2008 року.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 055-2008-950 від 27 березня 2008 року в сумі                      1 093,84 швейцарських франків, що еквівалентно 17582,60 грн.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь відповідача в солідарному порядку 17 402,53 швейцарських франків, що еквівалентно               279 731,74 грн заборгованості за кредитним договором № 055-2008-949 від 27 березня 2008 року.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 055-2008-949 від 27 березня 2008 року в сумі                        6 074,49 швейцарських франків, що еквівалентно 97 642,56 грн.
 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 зобов`язання за кредитними договорами належним чином не виконувала і допустила заборгованість. При цьому зазначив, що вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором в частині щомісячних  зобов`язань щодо повернення грошових коштів за період, який виник до 30 червня 2014 року заборгованість не підлягає стягненню з поручителя, остільки в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в цій частині порука є припиненою.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У травні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення місцевого та апеляційного судів та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що зобов`язання між сторонами у швейцарських франках не виникали, проте суди першої та апеляційної інстанцій не з`ясували, в якій валюті виникли зобов`язання, на думку заявника, розрахунок заборгованості не є належним доказом на підтвердження розміру зобов`язань перед ПАТ «Універсал Банк».
 
Крім того зазначено, що суди попередніх інстанцій не перевірили первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи. 
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції  у цивільних справах є Верховний Суд.
 
05 червня 2019 року вказана справа передана судді - доповідачу.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, що 27 березня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитні договори, за умовами яких банк надав ОСОБА_1  кредити у розмірі 115 754 швейцарських франків (договір № 055-2008-949) на строк до 10 березня 2038 року зі сплатою 4,5 % річних за користування кредитними коштами, а в разі користування коштами понад встановлений строк або терміни погашення за кредитним договором - 13,5 % річних, та в розмірі               23 237 швейцарських франків (договір № 055-2008-950) на строк до 10 березня  2038 року зі сплатою 9,95 % річних за користування кредитними коштами, а в разі користування коштами понад встановлений строк або терміни погашення за кредитним договором - 29,85 % річних. 
 
Відповідно до пунктів 2.4 кредитних договорів передбачено, що погашення основної суми боргу та процентів здійснюється шляхом сплати позичальником щомісячних платежів. Відповідно до пунктів 2.5 вказаних договорів розмір щомісячного платежу встановлений у Графіку погашення кредиту .
 
На забезпечення кредитних зобов`язань 27 березня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договори поруки, який несе солідарну відповідальність із ОСОБА_1 у разі неналежного виконання нею взятих на себе зобов`язань перед банком.
 
Відповідно до пунктів 1.3 договорів поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору.
 
Пунктом 4.2 договорів поруки передбачено, що порука припиняється із припиненням всіх зобов`язань боржника за основним договором, що забезпечується такою порукою.
 
Згідно із пунктами 5.2.5 кредитних договорів кредитор може достроково витребувати погашення всієї суми кредиту за цими договорами у разі настання, зокрема, прострочення позичальником сплати чергового платежу за кредитом та/або процентів за користування кредитом. 
 
ОСОБА_1 зобов`язання за вказаними кредитними договорами належним чином не виконувала і допустила заборгованість.
 
Відповідно до  розрахунку банку, станом на 22 грудня 2014 року виникла заборгованість по кредитному договору № 055-2008-949 у сумі 23 477,02 швейцарських франків, з яких: 212,29 швейцарських франків - прострочена заборгованість за кредитом, 22 124,69 швейцарських франків - сума дострокового стягнення кредиту, 1 107,31 швейцарських франків - відсотки, 32,73 швейцарських франків - підвищені відсотки та по кредитному договору № 055-2008-950 - 117 379,86 швейцарських франків, з яких: 1 255,91 швейцарських франків - прострочена заборгованість за кредитом, 103 684,08 швейцарських франків - сума дострокового стягнення кредиту 12 233,14 швейцарських франків - відсотки, 206,73 швейцарських франків - підвищені відсотки.
 
Установлено, що останній платіж на погашення кредиту був проведений ОСОБА_1 16 січня 2014 року.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
 
За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
 
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
 
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша та друга статті 554 ЦК України).
 
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (тут і далі, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)  порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
 
Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє відповідне право кредитора.
 
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
 
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).
 
Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).
 
Установлено, що умови договорів поруки про їхню дію до повного виконання зобов`язань за кредитним договором, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України.
 
Отже, у цьому випадку має застосовуватися положення частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16.
 
Установлено, що поряд з установленням строку дії кредитного договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.
 
У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
 
Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.
 
Така правова позиція вже висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14-ц (провадження № 14-224цс18), від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), і підстав для відступу від такої правової позиції не вбачається. 
 
Установлено, що внаслідок неналежного виконання позичальником умов кредитного договору, станом на 30 червня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 23 477,02 швейцарських франків за кредитним договором                            № 055-2008-950 та 117 379,86 швейцарських франків за кредитним договором № 055-2008-949.
 
Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором останній платіж на виконання кредитних  зобов`язань боржником здійснено 16 січня 2014 року.
 
З позовом у суд банк звернувся 31 грудня 2014 року, змінивши строк повернення кредитних коштів (строк виконання основного зобов`язання).
 
Отже, в частині щомісячних  зобов`язань щодо повернення грошових коштів за період, який виник до 30 червня 2014 року, заборгованість не підлягає стягненню з поручителя, оскільки в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України в цій частині порука є припиненою. 
 
Відповідачами розмір заборгованості за указаними кредитними договорами не спростований, не надано належних та допустимих доказів й того, що заборгованість погашена.
 
Таким чином, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з дотриманням вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року, дійшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконала і це є підставою для стягнення з неї грошових коштів за цим договором, однак у зв`язку з порушенням боржником зобов`язання, яке забезпечене порукою,                     ОСОБА_1 і поручитель ОСОБА_2 відповідають перед кредитором як солідарні боржники. При цьому поручитель відповідає у межах шестимісячного строку до пред`явлення позову з урахуванням щомісячних платежів (частина четверта статті 559 ЦК України).
 
Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що зобов`язання між сторонами у швейцарських франках не виникали є безпідставними, оскільки відповідач надалі розпорядилася кредитними коштами на власний розсуд та проводила їх конвертацію поза межами умов кредитних договорів. Видача кредитів за умовами кредитних договорів мала місце шляхом  зарахування коштів у швейцарських франках на поточний рахунок позичальника ОСОБА_1 (згідно із випискою по особовому рахунку за 27 березня 2008 року).
 
Крім того, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).
 
При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті (пункт 47 постанови від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, провадження № 14-134цс18).
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Таким чином, касаційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду апеляційної інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм процесуального законодавства та правильно застосовано норми матеріального права.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.
 
Оскільки рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 квітня 2016 року скасовано рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 15 березня 2017 року, воно у цьому разі не може бути предметом касаційного перегляду.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення Апеляційного суду Житомирської області від 15 березня 2017 року. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 15 березня 2017 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Апеляційного суду Житомирської області від 15 березня 2017 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                         Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило