Постанова                                            
Іменем України                                                  
06 листопада 2019 року                                                               
м. Київ                                                                    
справа № 127/3120/16-ц
провадження № 61-29060св18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,              Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах якої діє її законний представник ОСОБА_4 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2017 року у складі судді Луценко Л. В. та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 20 липня 2017 року у складі колегії суддів: Матківської М. В., Денишенко Т. О.,  Сопруна В. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_4 як законного представника неповнолітньої ОСОБА_3 , про стягнення боргу,
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_4 - законного представника ОСОБА_3 , про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 04 липня 2006 року він позичив ОСОБА_5 15 000 доларів США, про що той написав відповідну розписку, у якій зобов`язався повернути борг протягом двох років. У зазначений термін позичальник взяте на себе зобов`язання не виконав.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Спадщину прийняла його мати ОСОБА_2 і його неповнолітня дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю якої є ОСОБА_4 
Сума боргу повернена вчасно не була, тому згідно з частиною другою статті 625 ЦК України відповідачі зобов`язані повернути суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення: з 17 лютого 2013 року по 17 лютого 2016 року, що становитиме                          14 210 доларів США та 3 % річних від простроченої суми, що становить 1 350 доларів США.
Оскільки ОСОБА_5 не виконав взятого на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів, просив стягнути із спадкоємців: ОСОБА_2 і ОСОБА_3                                      825 425,60 грн боргу, що еквівалентно 30 560 доларів США з урахуванням вимог                  частини другої статті 625 ЦПК України.
19 жовтня 2016 року позивач подав заяву, у якій надав розрахунок ціни позову, вказавши, що з урахуванням офіційного курсу валют станом на 17 лютого 2016 року:                  1 долар США коштує 27,01 грн, сума боргу 15 000 доларів США становитиме 405 150 грн; сума 3 % річних за період з 17 лютого 2013 року до 17 лютого 2016 року становить                       36 463,50 грн і сума інфляційних втрат за цей період становить 329 792,10 грн. Разом сума боргу становить 771 405,60 грн.
Врахувавши повернення боржником 1 500 доларів США, до повернення підлягає сума боргу в розмірі 730 890,60 грн.
У зв`язку з набуттям права на спадщину двома спадкоємцями, борг підлягає поділу на двох в рівних частинах: по 365 445,30 грн з кожного відповідача.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 04 липня 2006 року у розмірі 365 445,30 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що у позові в частині позовних вимог до ОСОБА_2 слід відмовити з підстав пропуску строків позовної давності, адже з цим позовом позивач звернувся лише                        18 лютого 2016 року, а договір позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений 04 липня 2006 року строком до 07 липня 2008 року. Про застосування строків позовної давності представником ОСОБА_2 , було подано відповідну заяву.  
Задовольняючи позов в частині вимог до спадкоємиці - неповнолітньої ОСОБА_3 , місцевий суд виходив з того, що вартість отриманого у спадок майна перевищує розмір заборгованості за вищезазначеним договором, ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , позов визнала, пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців відбулося у строки, передбачені статтею 1281 ЦК України. 
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просив скасувати рішення місцевого суду про відмову в частині задоволення його позову до ОСОБА_2 про стягнення боргу у розмірі, який відповідає її частці у спадщині та винести рішення, яким задовольнити його позов згідно з поданими письмовими доказами, експертною оцінкою та розрахунками, стягнувши з ОСОБА_2 453 856,00 грн. і з ОСОБА_4 277 034,60 грн.
Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_4 як законного представника неповнолітньої ОСОБА_3 , про стягнення боргу відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд посилався на те, що, відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог до ОСОБА_2 , місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування позовної давності до цього відповідача, крім того, вказував на безпідставність вимог до неї у зв`язку із ненаданням ринкової грошової оцінки майна.
Щодо вимог про стягнення з ОСОБА_4 277 034,60 грн в межах вартості спадкового майна, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спадкоємці несуть відповідальність за зобов`язаннями спадкодавця в межах дійсної вартості спадкового майна, що перейшло до кожного із них, при цьому під дійсною вартістю спадкового майна розуміється ринкова грошова оцінка його на момент відкриття спадщини. 
Апеляційний суд зазначав, що спір між спадкоємцями за законом, з одного боку, та ОСОБА_4 , яка проживала із спадкодавцем ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2002 року до дня його смерті - 03 грудня 2014 року було вирішено. Рішенням суду спадкове майно поділено таким чином: визнано право власності в порядку спадкування за законом - за неповнолітньою дочкою спадкодавця ОСОБА_3 - на автомобіль ЗАЗ LANOS і на земельну ділянку площею 0,4727 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; за матір`ю спадкодавця - ОСОБА_2 - на 1/2 частку жилого будинку на АДРЕСА_1 і на                        1/2 частку жилого будинку на АДРЕСА_2 . У рішенні суду вартість спадкового майна в цілому та вартість спадкового майна, присудженого кожному із спадкоємців, не визначена. Доказів дійсної вартості спадкового майна на момент відкриття спадщини позивачем надано не було, що було підставою для відмови у цій частині позовних вимог.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2017 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 20 липня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив оскаржувані рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що місцевим судом не було надано належної правової оцінки борговим розпискам про повернення позичальником 1500 доларів США, написаних самим кредитором (позивачем у справі), що, на його думку, перервало строк позовної давності для звернення з вимогою до суду. В обґрунтування цього доводу заявник посилався на правову позицію, викладену у справі № 6-63цс13, та зазначав, що розписка про повернення частини грошових коштів позичальником, написана кредитором, є належним доказом переривання строків позовної давності, що, у свою чергу, вказує на безпідставність застосування судом першої інстанції наслідків, передбачених статтею 267 ЦК України.
Заявник зазначав, що гроші позичала його племінниця - ОСОБА_4 , хоча розписку писав ОСОБА_5 , позика була використана ними для ведення спільної справи, однак ОСОБА_5 , не виконавши свого зобов`язання, загинув. Визнання ОСОБА_4 позову, на його думку, свідчить про усвідомлення нею обов`язку повернути позичені кошти.
Доводом касаційної скарги є також те, що, на думку заявника, вказівка суду апеляційної інстанції, що надана Вінницькою торгово-промисловою палатою орієнтовна ринкова вартість (оціночна) спадкового майна не є ринковою грошовою оцінкою спадкового майна, визначеною станом на момент відкриття спадщини, не відповідає дійсності, адже ця установа надає висновки щодо вартості майна, ця оцінка сторонами не оспорювалась, до того ж у ній зазначена вартість будівель у задовільному технічному стані, що є мінімальною ціновою позицією. На думку заявника, вимога суду апеляційної інстанції надати експертний висновок на час відкриття спадщини є неправильною, адже при стягненні боргу із спадкоємців такої вимоги законодавством не передбачено.
Відзив на касаційну скаргу не надходив
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Вінницького міського суду Вінницької області.
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
22 травня 2018 року справу № 127/3120/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду                     від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судами встановлено, що 04 липня 2006 року між позивачем ОСОБА_1 та                         ОСОБА_5 було укладено договір позики грошових коштів на суму 15 000 доларів США, оформлений у письмовій формі у вигляді власноручної розписки позичальника.
За умовами договору ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_1 15 000 доларів США і взяв на себе зобов`язання повернути позичені кошти протягом двох років, тобто не пізніше                   04 липня 2008 року.
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заповіт відсутній. Спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину, є мати ОСОБА_5 - ОСОБА_2 і неповнолітня дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За поданою в межах шестимісячного терміну заявою спадкоємця ОСОБА_2 , Калинівською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу                               № 66/2015 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 
Заяву про прийняття спадщини неповнолітньою дочкою ОСОБА_5 - ОСОБА_3   до нотаріальної контори 16 квітня 2015 року подала її мати - ОСОБА_4 
26 травня 2015 року нотаріальною конторою зареєстровано претензію кредитора                      ОСОБА_1 про борг спадкодавця ОСОБА_5 в сумі 15 000 доларів США.
Свідоцтв про право на спадщину спадкоємці у нотаріальній конторі не отримували.
Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 13 липня 2016 року, яке набуло законної сили 23 липня 2016 року, задоволено позов ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Мізяківської сільської ради Калинівського району, Калинівської районної державної нотаріальної контори про визнання права спільної сумісної власності та права власності на спадкове майно.
Цим рішенням: визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на автомобіль DAEWOO NEXIA, державний номерний знак НОМЕР_1 , який спільно нажитий на праві спільної сумісної власності за час шлюбних відносин із ОСОБА_5 ;
визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право приватної власності на автомобіль ЗАЗ LANOS державний номерний знак НОМЕР_2 , в порядку спадкування за законом;
визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на земельну ділянку площею                      0,4727 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Мізяківської сільської ради, яка належала ОСОБА_5 згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 487937, виданим 27 листопада                      2007 року, в порядку спадкування за законом;
визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом;
визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом.
У листі Вінницької торгово-промислової палати від 24 травня 2017 року № 23-06-4/127                              зазначено, що на підставі проведеного аналізу ринку купівлі-продажу житлових будинку у с. Мізяків Калинівського району станом на 24 травня 2017 року, зроблено висновок про орієнтовну ринкову (оціночну) вартість: 1/2 частини житлового будинку у задовільному стані загальною площею 88,5 кв. м, житловою площею 57,2 кв. м на АДРЕСА_1 , яка становить 8 054 долари США, що еквівалентно 211 856 грн; 1/2 частини житлового будинку у доброму технічному стані загальною площею 70,2 кв. м, житловою площею 43,8 кв. м на АДРЕСА_2 , яка становить 9 200 доларів США, що еквівалентно 242 000 грн.
21 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до ОСОБА_2 про повернення боргу в сумі 573 801,81 грн, мотивуючи свої вимоги тим, що її син                   ОСОБА_5 04 липня 2006 року позичив у нього в борг 15 000 доларів США, залишивши боргову розписку від 04 липня 2006 року, у якій зобов`язався повернути борг протягом двох років. ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Його спадкоємцями є неповнолітня дочка ОСОБА_3 і мати ОСОБА_2 , яка повинна, на думку позивача, погасити суму боргу.
Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 29 грудня 2015 року у зазначеному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення боргу відмовлено.
Суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем порушені вимоги статті 256 ЦК України. Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову на підставі статті 267 ЦК України.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 09 лютого 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_1 відхилена; рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 29 грудня 2015 року залишено без змін.
Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2016 року касаційна скарга ОСОБА_1 відхилена, рішення Калинівського районного суду від 29 грудня 2015 року та ухвала Апеляційного суду Вінницької області від 9 лютого 2016 року залишені без змін.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у задоволенні касаційної скарги необхідно відмовити з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення                          від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі                      № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.
Отже, Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги стосовно того, що боргова розписка про повернення частини грошових коштів позичальником написана кредитором, є належним доказом переривання строків позовної давності є необґрунтованими, а посиланням на правову позицію у справі № 6-63цс13 в цьому випадку є некоректним, адже розписки в зазначеному випадку не є тотожними, оскільки у наведеному заявником рішенні суду касаційної інстанції та оскаржуваному судовому рішенні установлено різні фактичні обставини у справах.
Крім того, колегія суддів зазначає, що як правильно було встановлено судом апеляційної інстанції рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 29 грудня                  2015 року, яке набрало законної сили, у зазначеному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення боргу відмовлено, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки позивачем порушені вимоги статті 256 ЦК України, наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову на підставі статті 267 ЦК України. 
Це рішення ухвалене між сторонами цього спору, а тому має преюдиційне значення.
Відповідно до частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно зі статтею 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі.
Частиною першою статті 1281 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.
Відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину.
При вирішенні спору про стягнення зі спадкоємців грошових коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із визначенням вартості отриманого останніми майна.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аналогічна норма міститься й у частинах першій та шостій статті 81 ЦПК України ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII.
Як правильно було встановлено судом апеляційної інстанції обсяг спадкового майна складається із: автомобіля ЗАЗ LANOS; земельної ділянки площею 0,4727 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 1/2 частини жилого будинку на АДРЕСА_1 та 1/2 частина жилого будинку на АДРЕСА_2 .
Спір щодо обсягу спадкового майна був вирішений Калинівським районним судом                     13 липня 2016 року, рішення набрало законної сили 23 липня 2016 року.
Цим рішенням спадкове майно поділено таким чином: визнано право власності в порядку спадкування за законом за неповнолітньою дочкою спадкодавця ОСОБА_3 - на автомобіль ЗАЗ LANOS і на земельну ділянку площею 0,4727 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; за матір`ю спадкодавця ОСОБА_2 - на 1/2 частку жилого будинку на АДРЕСА_1 і на 1/2 частку жилого будинку на АДРЕСА_2 . 
У рішенні суду вартість спадкового майна в цілому та вартість спадкового майна, присудженого кожному із спадкоємців, не визначена.
Як правильно встановлено судом апеляційної інстанції позивачем надано письмовий доказ лише про орієнтовну вартість 1/2 часток у кожному будинку, право власності на які в порядку спадкування за законом визнано за спадкоємцем - відповідачем                          ОСОБА_2 станом на травень місяць 2017 року, яка не є ринковою грошовою оцінкою спадкового майна, а є орієнтовною вартістю, зробленою на підставі проведеного аналізу ринку купівлі-продажу житлових будинків, розташованих у с. Мізяків Калинівського району, станом на травень 2017 року.
Вартість автомобіля ЗАЗ LANOS та земельної ділянки площею 0,4727 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва позивачем не визначено, доказів такої вартості не надано.
Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, заявлених до обох відповідачів, у зв`язку із недоведеністю таких вимог.
Одночасно Верховний Суд звертає увагу на таке.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права (у разі його порушення, невизнання або оспорювання) та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Аналіз змісту рішення суду першої та апеляційної інстанції свідчить, що законний представник неповнолітньої ОСОБА_3 - ОСОБА_4 позовні вимоги визнала і не заперечувала проти стягнення боргу з ОСОБА_3 . При цьому ОСОБА_4 діяла в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 . 
Згідно з частиною п`ятою статті 174 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.
За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, адже окрім всього іншого, визнання позову законним представником відбулося всупереч інтересам неповнолітньої ОСОБА_3 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ                             від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Узагальнюючи наведене колегія суддів зазначає, що Верховний Суд здійснює оцінку обґрунтованості та законності оскаржуваних судових рішень в межах доводів касаційної скарги, а суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку відповідно до вимог статей 57-60, 212-213, 315 ЦПК України 2004 року, а тому оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, доводи касаційної скарги правильність висновків суду не спростовують, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410,  416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 20 липня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. С. Висоцька
Судді: | А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко
| В. В. Сердюк   І. М. Фаловська