Постанова
Іменем України

02 жовтня 2019 року
м. Київ
справа № 702/348/18
провадження № 51-3076км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                     ОСОБА_5 ,
захисника                                                    ОСОБА_6 ,
засудженої                                                  ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді  справи судами першої та апеляційної інстанцій, на вирок Апеляційного суду Черкаської області від 22 березня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за                                 № 12017250000000362, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки                                 с. Драбове-Борятинське Драбівського р-ну Черкаської обл., зареєстроване місце проживання  у АДРЕСА_1 ,
 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 01 листопада 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Прийнято відмову потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 від цивільного позову та провадження закрито в частині цивільних позовів. 
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватою в тому, що вона 12 жовтня                   2017 року приблизно о 15 годині 00 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВАЗ 21043» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) та рухаючись на вул. Перемоги в с. Івахни Монастирищенського р-ну Черкаської обл. у напрямку смт Цибулів зі швидкістю близько 100 км/год, грубо порушуючи вимоги                                     пп. б п. 2.3, пп. а п. 2.9, пунктів 12.4 та 13.1 Правил дорожнього руху, на нерегульованому перехресті з вулицями Лесі Українки та Маяковського допустила зіткнення зазначеного автомобіля із задньою частиною кузова автомобіля «ВАЗ 2107» (реєстраційний номер НОМЕР_2 ), яким керував водій ОСОБА_10 .
Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажирам автомобіля                           «ВАЗ 2107» (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) було заподіяно: ОСОБА_12 – тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили її смерть; ОСОБА_11 та ОСОБА_10 – тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.       
Апеляційний суд Черкаської області 22 березня 2019 року вирок суду першої інстанції скасував в частині призначення покарання та постановив новий, яким ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк                    3 роки.
Постановлено вважати правильним посилання в мотивувальній та резолютивній частинах вироку Монастирищенського районного суду Черкаської області                                     від 01 листопада 2018 року про стягнення в провадженні процесуальних витрат.                     У решті вирок залишено без змін. 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала, а також короткий зміст поданих заперечень 
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі  засудженої через м`якість, просить вирок суду апеляційної інстанції скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Доводить, що апеляційний суд, у свою чергу, хоча і скасував вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання і постановив свій вирок без застосування положень            ст. 75 КК, проте неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність у частині основоположних засад призначення покарання, не повною мірою врахував ступінь тяжкості скоєного нею злочину, дані про її особу і призначив мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК, яке, на думку прокурора, є явно несправедливим через м`якість.
Захисник у своїх запереченнях, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги прокурора, просить залишити її без задоволення.
Позиції учасників судового провадження 
Прокурор у судовому засіданні не підтримав вимог касаційної скарги, висловив міркування про відсутність підстав для її задоволення і призначення засудженій більш суворого покарання.
Під час касаційного розгляду захисник посилався на законність оскаржуваного вироку та вважав, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора немає.
Засуджена в судовому засіданні підтримала доводи захисника і просила залишити вирок апеляційного суду без змін.  
Іншим учасникам судового провадженнябуло належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило. 
 Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, доводи учасників судового провадження,  перевіривши матеріали провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку. 
Згідно з вимогами ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України                 (далі – КПК) суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину й особі засудженого.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який її засуджено, та правильність кваліфікації її дій за                                 ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Що стосується доводів у касаційній скарзі прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через м`якість, то вони є необґрунтованими.
Вказані доводи за своїм змістом стосуються питання призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Статтями 50 і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. 
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до положень ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосування більш суворого покарання, скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. При цьому згідно з нормами ст. 370 КПК таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. 
Суд апеляційної інстанції зазначених вимог дотримався з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, Монастирищенський районний суд Черкаської області вироком від 01 листопада 2018 року ОСОБА_7 засудив за ч. 2  ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років                          з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки і на підставі ст. 75 КК звільнив від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.
Не погоджуючись із вироком районного суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій із посиланням на невідповідність покарання ступеню тяжкості  кримінального правопорушення та особі обвинуваченої порушував питання про скасування вироку місцевого суду щодо ОСОБА_7 й постановлення апеляційним судом свого вироку з призначенням засудженій покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк                    3 роки.
Апеляційний суд, розглянувши провадження за апеляційною скаргою прокурора, зазначивши, що місцевий суд у повній мірі не врахував характеру допущених порушень Правил дорожнього руху щодо безпеки руху, наслідків вчиненого кримінального правопорушення, перебування ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння, скасував вирок районного суду в частині призначеного їй покарання та з урахуванням таких обставин, ухвалив свій вирок без застосування положень                        ст. 75 КК.
При цьому, постановляючи свій вирок, апеляційний суд належним чином оцінив і врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винної, яка раніше не судима, має постійне місце проживання, за яким характеризується                     позитивно, на спеціальних обліках не перебуває та зареєстрована як фізична        особа – підприємець. Також врахував той факт, що ОСОБА_7 є матір`ю трьох повнолітніх дітей, двоє з яких навчаються і потребують майнової допомоги, однак не визнав вказану обставину такою, що пом`якшує призначене покарання, та позицію потерпілих про непозбавлення волі ОСОБА_7 . Одночасно із цим апеляційний суд взяв до уваги щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданих збитків, що врахував як обставини, які пом`якшують покарання.
Саме з огляду на такі дані суд призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкції                        ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на максимальний строк, передбачений цією нормою закону.
При цьому доводи прокурора про безпідставне визнання активного сприяння розкриттю злочину як обставини, що пом`якшує покарання,  суперечать наявним у матеріалах кримінального провадження даним, з яких вбачається, що в судовому засіданні ОСОБА_7 свою вину визнала повністю і в скоєному щиро розкаялася, у зв`язку із чим судовий розгляд справи в суді першої інстанції був проведений у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК.
Крім того, суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що в розумінні статей 314, 314-1 КПК досудова доповідь органів пробації складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує засудженого і необхідна для прийняття судового рішення в частині покарання, та має виключно рекомендаційний характер, і яку суд може врахувати виходячи із своїх дискреційних повноважень.
А тому доводи прокурора про те, що судами під час призначення покарання            не враховано висновок органу пробації щодо притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, є непереконливими.
На думку суду касаційної інстанції, призначене судом апеляційної інстанції покарання засудженій ОСОБА_7 з огляду на вимоги ст. 50 КК узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу. Таким чином, підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через його м`якість, про що прокурор вказує у своїй касаційній скарзі, не вбачається. Переконливих доводів про необхідність призначення засудженій більш суворого покарання у касаційній скарзі прокурора не наведено.
Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 370 та ст. 420 КПК.
Доводи прокурора, наведені у касаційній скарзі, та матеріали кримінального провадження не містять даних про порушення судом апеляційної інстанції під час розгляду провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженої, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
Вирок Апеляційного суду Черкаської області від 22 березня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді  справи судами першої та апеляційної інстанцій, – без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                              ОСОБА_2                           ОСОБА_3