Постанова
Іменем України
 
10 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 444/2642/15-ц
провадження № 61-23752св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Сімоненко В. М.,   
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,
треті особи: ОСОБА_3 , Жовківська державна нотаріальна контора, реєстраційна служба Жовківського районного управління юстиції у Львівській області, Жовківська міська рада в особі державного реєстратора прав на нерухоме майно, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області в складі судді Оприск З. Л. від 25 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області вскладі суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В., від 28 березня          2017 року,
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до               ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Жовківська державна нотаріальна контора, реєстраційна служба Жовківського районного управління юстиції у Львівській області, Жовківська міська рада в особі державного реєстратора прав на нерухоме майно, про визнання права власності на частку у спірному будинковолодінні та скасування свідоцтва про право на спадщину та державної реєстрації права власності, визначення частки, що підлягає успадкуванню.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що у будинковолодінні по                      АДРЕСА_1 вона проживала з 1973 року однією сім`єю разом із співвласниками цього будинку: своєю тіткою ОСОБА_4 та її чоловіком ОСОБА_5 , яким будинок належав на праві спільної сумісної власності, а пізніше, відповідно до свідоцтва про право власності від 04 вересня 1990 року будинок належав їм на праві спільної часткової власності - по 1/2 частині кожному. 
 
Позивачка зазначала, що шлюб між її тіткою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було розірвано 16 червня 1967 року, про що вона не знала, оскільки останніх                10 років перед смертю ОСОБА_5 з тіткою фактично проживали як подружжя, а вона (позивач) згідно з рішенням Жовківського районного суду                           від 18 березня 2005 року була опікуном тітки і після смерті останньої 23 липня 2005 року прийняла спадщину на належну їй частку в будинковолодінні за заповітом, оскільки на момент смерті тітки і на даний час постійно проживала і проживає в цьому будинку.
 
Іншу 1/2 частину будинку після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 успадкувала його донька - відповідачка ОСОБА_2 , яка є власником цієї частки в будинку на підставі оспорюваного позивачкою свідоцтва про право на спадщину за законом.
 
Позивачка вважала, що окрім права на 1/2 частину будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті тітки ОСОБА_4 , вона має право ще й на частку у спільній власності, яка відповідає вартості зроблених нею за власні кошти та власною працею в період спільного проживання зі співвласниками будинковолодіння з їхньої згоди невід`ємних поліпшень в цьому будинковолодінні. За висновком експертизи такі покращення становить 15,8 % від вартості будинковолодіння, а тому частка відповідача ОСОБА_2 у будинковолодінні, яка підлягала спадкуванню після смерті її батька ОСОБА_5 , становила 5/12 частин, а не 1/2 частини, на які відповідачеві було видане оспорюване свідоцтво. 
 
Посилаючись на зазначене, з урахуванням уточнень, позивачка просила суд  визнати за нею права власності на 7/12 частини будинковолодіння по                 АДРЕСА_1 , з яких: 5/12 - в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2                  ОСОБА_4 , і 1/6 (2/12) - за рахунок зроблених нею невід`ємних поліпшень спірного будинковолодіння; скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , виданого 01 серпня          2014 року відповідачці ОСОБА_2 Жовківською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 1397, та державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину цього будинковолодіння згідно з вказаним свідоцтвом; визначити частку померлого ОСОБА_5 у вказаному будинковолодінні, яка підлягає спадкуванню ОСОБА_2 , у розмірі 5/12 частин.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 25 жовтня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції в частині визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування на 5/12 частин будинковолодіння після смерті ОСОБА_4 .  мотивовано тим, що відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Отже, законом визначено порядок прийняття спадщини та оформлення прав на спадкове нерухоме майно, якого повинні дотримуватись спадкоємці. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку. Указавши на те, що позивачка               ОСОБА_1 на момент смерті ОСОБА_4 постійно проживала разом із спадкодавцем і в силу частини третьої статті 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину, але із заявою про оформлення свого права на 1/2 частину спірного будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 до нотаріуса не зверталася, то відсутні правові підстави для висновку про порушення, невизнання або оспорювання відповідачем права позивача на належну їй в порядку спадкування за заповітом 1/2 частку в цьому будинку.
 
Рішення суду першої інстанції в частині визнання за позивачкою права власності на 2/12 частин будинковолодіння, які є вчиненими позивачкою за власні кошти поліпшеннями указаного майна, мотивовано тим, що відповідно до статті 119 ЦК УРСР (1963 року) якщо учасник спільної часткової власності на жилий будинок збільшить у ньому за свій рахунок корисну площу будинку шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної за згодою решти учасників і в установленому порядку, частки учасників у спільній власності на будинок і порядок користування приміщеннями в ньому підлягають відповідній зміні. Крім того, відповідно до частини третьої статті 357 ЦК України (2004 року), чинній на момент відкриття спадщини після смерті   ОСОБА_4 , співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Позивачка ОСОБА_1 вселилась у спірний будинок, який з 1956 року належав ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, а з 1990 року - належав останнім на праві спільної часткової власності (по 1/2 частині кожному), зі згоди власників будинку для проживання в ньому. Співвласником цього будинку позивачка ОСОБА_1 не була, у зв`язку із чим відсутні правові підстави для визнання за нею права власності на відповідну частку в цьому будинку за рахунок зроблених нею поліпшень в будинку.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 28 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. 
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 25 жовтня      2016 року залишено без змін. 
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.  
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.   
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про відмову у позові. Скаржник зазначає, що матеріалами справи підтверджено факт здійснення нею за згодою ОСОБА_5 та ОСОБА_4 покращень кількісних і якісних показників спірного будинковолодіння і частка цих покращень від повної вартості будинковолодіння становить 15,8 %, що в грошовому еквіваленті становить 126 176 грн, а тому суд безпідставно відмовив їй у задоволенні позовних вимог. Своє звернення до суду із вказаним позовом без попереднього звернення до нотаріуса апелянт обґрунтовує тим, що нотаріус міг видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом лише на 1/2 частину будинковолодіння, проте, за рахунок зроблених нею поліпшень вона має право на 7/12 частин будинковолодіння, у зв`язку з чим, підлягає зменшенню частка спадкодавця ОСОБА_5 , яку має право успадкувати відповідачка, як його спадкоємець за законом. Скаржник  вважає рішення судів попередніх інстанцій незаконним і несправедливим, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за життя обіцяли їй, що будинок в майбутньому перейде у її власність в цілому, а тому вона за власні кошти та власною працею здійснювала ремонт будинку та інші будівельні роботи, утримувала будинок в належному стані. 
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції. 
 
На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 11 травня 2018 року справа передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. 
 
Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматичну систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл, серед інших, даної справи.  
 
04 червня 2019 року дана цивільна справа надійшла на розгляд судді   Штелик С. П. 
 
Обставини справи, встановлені судами 
 
Судами встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 вересня 1953 року по 16 червня 1967 року.
 
Спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_5 . 
 
Позивачка ОСОБА_1 зареєстрована у вказаному вище будинку з 16 серпня 1989 року.
 
04 вересня 1990 року державним нотаріусом Нестеровської державної нотаріальної контори, згідно з заявою подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , було видано свідоцтво про право власності ОСОБА_4 на 1/2 частину вказаного вище житлового будинку АДРЕСА_1 .
 
04 вересня 1990 року державним нотаріусом Нестеровської державної нотаріальної контори було посвідчено заповіт, складений ОСОБА_4 , яка належну їй на праві власності 1/2 частину цього будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд заповіла ОСОБА_1 
 
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
На момент смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживали та були зареєстровані у будинку АДРЕСА_1 .
 
Спадкова справа після смерті ОСОБА_5 була заведена Жовківською державною нотаріальною конторою 18 червня 2001 року на підставі заяви його дочки ОСОБА_2 від 18 червня 2001 року.
 
Рішенням Жовківського районного суду від 15 березня 2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 05 лютого             2007 року та ухвалою Верховного Суду України від 04 грудня 2007 року визнано недійсним нотаріально посвідчений завідувачем терапевтичного відділення Жовківської районної лікарні заповіт від 05 січня 2001 року, складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 
 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 серпня 2014 року, виданого Жовківською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 1397, належну на праві власності ОСОБА_5 1/2 частину вказаного будинку з відповідною частиною господарських будівель успадкувала після його смерті дочка ОСОБА_2 . 
 
Відповідно до указаного свідоцтва про право на спадщину за законом, право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину вказаного будинку зареєстроване              01 серпня 2014 року .
 
Відповідно до висновку № 2690/2691 судової інженерно-технічної експертизи від 29 лютого 2016 року, вартість невід`ємних поліпшень будинковолодіння становить 15,8 % від ринкової вартості будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
Судами установлено, що позивачка ОСОБА_1 не зверталась до нотаріальної контори щодо оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_4 
 
Спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилася.
 
Судами також установлено, що позивачка ОСОБА_1 не була співвласницею спірного будинку на момент здійснення його покращень. 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 3 ЦПК України в редакції чинній на момент звернення до суду із даним позовом кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Відповідно до статей 10, 60, 61 ЦПК України в указаній редакції кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беріть участь у справі, виникає спір.
 
Позивачка ОСОБА_1 визнала ту обставину, що вона не зверталася до нотаріальної контори з приводу спадкування після смерті ОСОБА_4 .
 
За змістом статті 15 ЦК України захисту в судовому порядку підлягає лише порушене, невизнане або оспорюване цивільне право особи. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
 
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина третя статті 1268 ЦК України).
 
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦКУкраїни).
 
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
 
Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
 
Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
 
Отже, законом визначено порядок прийняття спадщини та оформлення прав на спадкове нерухоме майно, якого повинні дотримуватись спадкоємці. 
 
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку.
 
У зв`язку із зазначеним, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками попередніх інстанцій про те, що позивачка ОСОБА_1 на момент смерті ОСОБА_4 постійно проживала разом із спадкодавцем і в силу частини третьої статті 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину, але із заявою про оформлення свого права на 1/2 частину спірного будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 до нотаріуса не зверталася, тому відсутні правові підстави для висновку про порушення, невизнання або оспорювання відповідачем права позивача на належну їй в порядку спадкування за заповітом 1/2 частку в цьому будинку.
 
Крім того, позивачка посилається на те, що вона набула це будинковолодіння у власність не тільки в порядку спадкоємства після смерті тітки ОСОБА_4 , але й у спільну власність разом з ОСОБА_5 і ОСОБА_4 за рахунок тих покращень кількісних і якісних показників, які зробила за власні кошти та власною працею, з їх згоди, і її частка має бути визначена судом, а в подальшому врахована при реальному розподілі будинковолодіння.
 
Відповідно до статті 119 ЦК УРСР коли учасник спільної часткової     власності на жилий будинок збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної за згодою решти учасників і в установленому порядку, частки учасників у спільній власності на будинок і порядок користування приміщеннями в ньому підлягають відповідній зміні.   
Відповідно до частини третьої статті 357 ЦК України співвласник  має право на відповідне збільшення  своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.
 
Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них статтею 156 ЖК України обов`язок.
 
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
 
Право власності підлягає державній реєстрації (пункт 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
 
Позивачка не надала судам належних та допустимих доказів того, що вона набула спірне будинковолодіння чи його частину у власність, а відтак стала співвласником спірного будинку на момент його поліпшення. 
 
З огляду на зазначене, колегія суддів Верховного Суду вважає вірним також висновок судів попередніх інстанцій про те, що за указаних обставин у даній справі не підлягають застосуванню стаття 119 ЦК УРСР та/або стаття 357 ЦК України, на які посилається позивачка, в контексті визнання за нею права власності 1/6 (2/12) частин спірного будинковолодіння за рахунок його невід`ємних поліпшень, у зв`язку із чим в цій частині вимоги позову задоволенню також не підлягають.
 
У задоволенні позовних вимог про скасувати свідоцтво про право на спадщину, видане відповідачу ОСОБА_2 та реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частку у цьому будинковолодінні згідно з вказаним свідоцтвом та визначення частки померлого ОСОБА_5 , яка підлягає успадкуванню ОСОБА_2 , у розмірі 5/12 частин будинковолодінні,  які є похідними від указаних вище позовних вимог, суди попередніх інстанцій  також відмовили обґрунтовано. 
 
Суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, та дійшли законних та обґрунтованих висновків за наслідками розгляду даного спору. 
 
Усі зазначені скаржником доводи касаційної скарги були предметом оцінки судів попередніх інстанцій. 
 
Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості оскаржених судових рішень спростовуються дослідженими судами матеріалами справи, які не містять доказів здійснення позивачкою оформлення її спадкових прав у передбаченому законом порядку та доказів того, що позивачка була співвласником спірного будинку на момент здійснення його поліпшень, а також обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі  № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня                    2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
 
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.  
 
Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
Рішення судів містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
 
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
 
Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 25 жовтня      2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 28 березня          2017 року залишити без змін.  
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.       
 
Судді:                                                                                 С. П. Штелик 
 
                                                                                         А. А. Калараш     
 
                                                                                         В. М. Сімоненко