Постанова  
Іменем  України
 
24 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 640/5215/17-ц
 
провадження № 61-33888св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Кривцової Г. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виготовлення проїзного документа, тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батьказа касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,                      на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 червня 2017 року у складі судді Ніколаєнко І. В. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Котелевець А. В., Пилипчук Н. П.,  
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2017 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до                  ОСОБА_2  про надання дозволу на виготовлення проїзного документа, тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька.
 
Позовна заява мотивована тим, що вона з ОСОБА_2 з 13 липня                    1990 року до 11 листопада 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, однак підтримували шлюбно-сімейні відносини до квітня 2014 року. Мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з нею та знаходиться на її утриманні. 
Після припинення сімейних відносин відповідач не піклується про сина, не приймає участі у його вихованні та утриманні, відмовляється надати                       у добровільному порядку згоду на виїзд дитини за межі України з метою відпочинку та оздоровлення, яке рекомендовано сину за станом здоров`я.
Ураховуючи викладене,ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просила суд: надати без згоди батька дозвіл на виготовлення сину -  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проїзного документу, надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини у супроводі матері без згоди батька до Італійської Республіки у період з дня набрання рішенням суду законної сили до 31 грудня 2019 року з обов`язковим поверненням до України.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 червня 2017 року  позов  ОСОБА_5 задоволено.
Надано дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини - ОСОБА_5 ,        ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі матері - ОСОБА_5 , без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 , за межі України з моменту набрання цим рішенням законної сили до 31 грудня 2019 року до Італійської Республіки, з обов`язковим повернення до України.
Надано дозвіл матері - ОСОБА_5 , на тимчасовий виїзд (вивезення) за межі території України громадянина України, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу батька дитини - ОСОБА_2 , до Італійської Республіки з метою його подальшого лікування, оздоровлення, профілактики захворювань, відпочинку, надання йому можливості вивчення італійської культури та мови у період з моменту набрання законної сили рішення суду до 31 грудня 2019 року.
ДозволеноОСОБА_5 без згоди батька - ОСОБА_2 , оформлювати документи для тимчасового виїзду та супроводу неповнолітнього               ОСОБА_5 ,     ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України до Італійської Республіки з моменту набрання цим рішенням законної сили до 31 грудня 2019 року.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач у добровільному порядку дозволу на виготовлення сину проїзного документа та його виїзд за межі України з метою лікування та оздоровлення не надає, що є підставою для надання такого дозволу у судовому порядку без згоди батька на період з 22 червня 2017 року до 31 грудня 2019 року. При цьому суд виходив із рівності батьків у правах та обов`язках щодо дитини і з урахуванням її інтересів. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року апеляційну скаргу  ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , задоволено частково.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 червня 2017 року змінено.
Позов ОСОБА_5 задоволено.
Надано ОСОБА_5 дозвіл на виготовлення сину - ОСОБА_5 ,                   ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька - ОСОБА_2 , проїзного документа особи, що не досягла 16-річного віку, для виїзду за межі України.
Надано ОСОБА_5 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі матері ОСОБА_5 , без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 , до Італійської Республіки у період: з 20 грудня 2017 року до 20 січня 2018 року, з 01 червня 2018 року до 31 серпня 2018 року, з 20 грудня 2018 року до 20 січня                  2019 року та з 01 червня 2019 року до 31 серпня 2019 року, з обов`язковим поверненням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до України.
В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.
 
Апеляційний суд, змінивши рішення районного суду, виходив із того, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька. 
Разом з тим, на положення закону, зокрема статті 141, 153, 157 СК України, які закріплюють рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини, районний суд уваги не звернув та не врахував, що надання дозволу на виїзд дитини на період з 22 червня 2017 року до 31 грудня 2019 року порушує право батька на участь у вихованні сина та право на особисте спілкування з дитиною.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У листопаді 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу                                  № 640/5215/17-ц з Київського районного суду м. Харкова.
У задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року відмовлено.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У грудні 2017 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено судді-доповідачеві.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , мотивована тим, що суди не звернули уваги на той факт, що у зв`язку зі спробою незаконного вивезення дитини за кордон по сфальсифікованим документам, ОСОБА_5 є обвинуваченою у кримінальному провадженні за частиною першою статті 332 КК України у справі № 359/3596/17, розгляд якої здійснюється Бориспільським міськрайонним судом Київської області.
На підставі вищезазначеного у відповідача є обґрунтовані побоювання, що дитина з Італії може не повернутися.
Відповідач не заперечує проти надання згоди на виїзд дитини за кордон, оскільки прагне забезпечити своєму сину нормальний розвиток, моральне та фізичне здоров`я, розширення кругозору, відпочинок та оздоровлення, готовий узгодити відповідну дату та країну перебування, може і сам супроводжувати сина, проте позивач до нього з цього питання не зверталася, а надання дозволу на виїзд сина до Італійської Республіки більше, ніж на рік, порушує його права та права сина на підтримання особистих стосунків. 
Крім того, законодавством встановлена можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав.
Суд першої інстанції, надаючи ОСОБА_5 дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька із України до Італійської Республіки строком більше, ніж на один рік, з урахуванням того, що у неї є вид на проживання в Італійській Республіці, не звернув увагу на те, чи не є це визначенням фактичного місця проживання дитини із підміною предмета позову. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У грудні 2017 року ОСОБА_5  подала до Верховного Суду відзивна касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.
 
Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
 
Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
 
Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня                                1995 року № 57 (далі - Правила).
 
Вказані Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
 
Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.
Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.
 
Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.
 
До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц, провадження                                  № 14-244цс18. 
 
Установивши, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька, із визначенням його початку й закінчення (з 20 грудня 2017 року до 20 січня 2018 року, з 01 червня 2018 року до 31 серпня 2018 року, з 20 грудня                  2018 року до 20 січня 2019 року та з 01 червня 2019 року до 31 серпня               2019 року), відповідає інтересам дитини, не порушує прав батька на спілкування з нею та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини. 
 
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, змінивши рішення районного суду, з дотриманням вимог статей  212-214, 316 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшов обґрунтованого висновку про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька із визначенням його початку й закінчення.
 
Висновки суду першої інстанції у незміненій частині рішення та апеляційного суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані .
 
Докази та обставини, на які посилається представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , укасаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права. 
 
В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
 
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 червня 2017 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Харківської області                          від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.  
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Д. Д. Луспеник
Б. І. Гулько 
Г. В. Кривцова