Постанова
Іменем України 
 
17 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 522/20223/16-ц
 
провадження № 61-29054 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,                  Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1; 
представник позивача - ОСОБА_2 ;
відповідачі:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;
представник відповідачів -ОСОБА_9;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3  на рішення Приморського районного суду      м. Одеси від 14 лютого 2017 року у складі судді Домусчі Л. В. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Кононенко Н. А., Сегеди С. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.                 Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до            ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення.
 
Позовна заява мотивована тим, що їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 05 липня 2016 року належить квартира АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки КП «ЖКС «Фонтанський» від 04 липня 2016 року                № 1979 у цій квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_3 
Зазначала, що будь-яких усних чи письмових домовленостей між нею та відповідачами стосовно проживання останніх у вказаній квартирі не існує.
Вказувала, що 12 липня 2016 року зверталась до відповідачів з листами-вимогами про зняття їх з реєстраційного обліку у двадцятиденний термін. Вказані листи відповідачі отримали 13 липня 2016 року, але на них не відреагували. 
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселити їх із квартири АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017 рокупозов  ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_4 та ОСОБА_3  такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 ; виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_3  із вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05 липня 2016 року. 
У вказаній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_3 та                    ОСОБА_4 , за адресою спірної квартири рахується заборгованість за комунальні послуги у розмірі 39 314,87 грн. ОСОБА_1 направляла на адресу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 листи-вимоги про зняття з реєстраційного обліку, які були залишені відповідачами без реагування. 
Врахувавши, що відповідачі оплату комунальних платежів не здійснюють, займають квартиру без належних правових підстав, чим порушують право власності позивача, яка не може вільно розпоряджатися своїм майном, посилаючись на положення статей 319, 383, 386, 391, 405 ЦК України, статтю 155 ЖК України, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. 
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 жовтня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_4 відхилена, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017 року залишено без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відносини сторін регулюються положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтей 383, 391, 405 ЦК України, статті 156 ЖК України. 
Спірна квартира належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05 липня 2016 року, який у встановленому законом порядку не визнано недійсним. Тому власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, оскільки право членів сім'ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім'ї якої вони є, та із припиненням права власності особи втрачається і право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. 
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. 
Доводи апеляційної скарги щодо фіктивності договору купівлі-продажу суд не прийняв до уваги, оскільки договір є оспорюваним, проте відповідачі не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин. 
Також суд зазначив, що посилання відповідачів на те, що під час продажу квартира покупцем не оглядалась, не є правовою підставою для відмови в позові. 
Крім того, суд зазначив, що проживання у спірній квартирі малолітньої дитини, ІНФОРМАЦІЯ_1 , не перешкоджає власнику квартири вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 522/20223/16-ц із Приморського районного суду м. Одеси. 
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві       Осіяну О. М.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували тих обставин, що спірна квартира відповідачами не відчужувалась, а була передана у заставу за отриману ОСОБА_4 грошову позику у ОСОБА_5 , а тому договір купівлі-продажу від 05 липня 2016 року, укладений між у ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , є фіктивним. Сторони цієї фіктивної угоди судами не допитані. Також судами не враховано, що у спірній квартирі зареєстрована та проживає малолітня дитина разом із матір'ю - ОСОБА_3 . Крім того, Приморським районним судом м. Одеси розглядається справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 19 жовтня 2012 року. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, щоквартира АДРЕСА_1 належала на підставі договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2012 року ОСОБА_5 . 
 
На час подачі позову і розгляду справи власником вказаної квартири є   ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05 липня 2016 року, укладеного з ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г. Л. та  зареєстрованого в реєстрі за № 1648 (а.с. 7, 9).
 
У спірній квартирі, згідно довідки про склад сім`ї від 04 липня 2016 року, зареєстровані та проживають відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 4).
 
На час розгляду справи судами за квартирою АДРЕСА_1 рахується заборгованість за комунальні послуги у розмірі 39 314, 87 грн.
 
12 липня 2016 року ОСОБА_1 направляла на адресу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 листи-вимоги від про зняття з реєстраційного обліку (а.с. 5,            6, 8).
 
2.                      Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
 
У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. 
 
У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Частиною першої статті 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності, зокрема, у випадку відчуження власником свого майна. 
 
Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
 
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
 
Вищенаведені правові норми дають підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. 
 
Передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном - підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.
 
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду України                               від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 та від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15, та роз`ясненнях, зазначених у пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».
 
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 05 липня 2016 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідачі не є членами її сім`ї чи родичами, між нею та відповідачами не було укладено договору найму. Будь-яких усних чи письмових домовленостей між сторонами стосовно проживання відповідачів у спірній квартирі не існує. 
 
12 липня 2016 року позивачка звернулась до відповідачів з листами-вимогами щодо зняття з реєстраційного обліку у двадцятиденний термін, які були отримані останніми 13 липня 2016 року, проте залишені ними без реагування.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, врахувавши вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки позивач довела, що реєстрація і проживання відповідачів створюють їй перешкоди у користуванні власністю.
 
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України», у пункті 27 якого зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
 
Колегія суддів вважає, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень судами дотримана пропорційність, оскільки судами встановлено, що відповідачів визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселено зі спірного житла відповідно до закону. В свою чергу, позивач на законних підставах набула право власності на спірну квартиру, а тому у передбачений законом спосіб звернулась до суду за захистом своїх порушених прав. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що спірна квартира відповідачами не відчужувалась, а була передана у заставу за отриману ОСОБА_4 грошову позику у ОСОБА_5 , тому договір купівлі-продажу від 05 липня 2016 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , є фіктивним, - не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки цей договір в судовому порядку фіктивним не визнавався, а тому в силу статті 204 ЦК України, є правомірним.
 
Крім того, за договором купівлі-продажу від 19 жовтня 2012 року                      ОСОБА_5 була відчужена спірна квартира, яка належала                                ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на праві приватної спільної часткової власності, що також спростовує зазначені вище доводи касаційної скарги (а.с. 109). Виселення відповідачів зі спірної квартири, яку останні добровільно відчужили , за обставин цієї справи є пропорційним заходом, спрямованим на захист права власності позивача. 
 
Також не є підставою для скасування судових рішень доводи касаційної скарги про те, що у провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває справа за позовом ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2012 року, оскільки ухвалою цього суду від 29 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_4 до                   ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Атаманчук О. Г., ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним, залишено без розгляду.
 
Посилання ОСОБА_3 на порушення судами прав її неповнолітньої дитини також не можна вважати обґрунтованими, оскільки реєстрацію своєї неповнолітньої доньки у спірній квартирі відповідач здійснила вже після ухвалення рішення Приморським районним судом м. Одеси від 14 лютого 2017 року. Крім того, суд не ухвалював ніяких рішень відносно прав та інтересів неповнолітньої дитини. 
 
Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судових рішень не впливають.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської  області від 13 жовтня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. М. Осіян
                                                                                                            
                                                                                                            Н. Ю. Сакара 
                                                                                                            
С. Ф. Хопта 
 
                                                                                                    В. В. Шипович