Постанова
Іменем України
 
25 вересня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 200/22117/16-ц
провадження № 61-26249св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_6 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру, припинення права власності, скасування державної реєстрації, витребування квартири.
 
Позовні вимоги  ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що з 04 листопада 1966 року між нею та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб; 10 серпня 1999 року шлюб між ними розірвано.
За період шлюбних відносин сторонами придбано за спільні кошти квартиру                 АДРЕСА_1 .
 
17 червня 2009 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська постановлено ухвалу про затвердження мирової угоди, відповідно до якої ОСОБА_6 без її відома передав ОСОБА_7 в рахунок погашення боргу нерухоме майно, до якого також увійшла спірна квартира, що є спільною сумісною власністю  ОСОБА_1 та ОСОБА_6 
 
15 вересня 2009 року на підставі договору дарування ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_4 вказану квартиру.
 
На підставі того, що за час шлюбу  ОСОБА_1 та ОСОБА_6 придбано ряд об`єктів рухомого та нерухомого майна, які між сторонами після розірвання шлюбу поділені не були, а інші майнові вимоги з приводу поділу майна  ОСОБА_1 до ОСОБА_6 не пред`являє,  ОСОБА_1 вважала правомірним визнання за нею права власності на спірну квартиру, шляхом витребування її від ОСОБА_6 , як добросовісного набувача, на підставі статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
 
У процесі розгляду справи  ОСОБА_1 подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила припинити право власності ОСОБА_4 на квартиру                  АДРЕСА_1 , визнати право власності на квартиру за ОСОБА_1 , скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_4 наквартиру, витребувати квартиру від ОСОБА_4 на користь  ОСОБА_1 .
 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позовуОСОБА_1 ,суд першої інстанції посилався на встановлення факту порушення прав ОСОБА_1  у зв`язку з тим, що квартира АДРЕСА_1 , як і інше майно подружжя, придбано за спільні кошти подружжя, вибула без згоди ОСОБА_1 у власність іншої особи.
 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу  ОСОБА_9 задоволено, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 8 987,00 грн судових витрат.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що висновок суду першої інстанції не відповідає ні вимогам закону, ні наявним у матеріалах справи доказам, якими підтверджено виключно лише два факти: реєстрацію 04 листопада 1966 року шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ; розірвання шлюбу між ними 10  серпня 1999 року.
 
Крім копій повторного свідоцтва про шлюб та свідоцтва про розірвання шлюбу Волинських, ні позовна заява, ні матеріали справи не містять жодного доказу про набуття подружжям у період шлюбу за спільні кошти будь-якого майна, у тому числі, і  квартири АДРЕСА_1 . Не містять матеріали справи й доказів щодо набуття права власності на вказану квартиру і останнім її власником ОСОБА_4 .
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У жовтні 2017  року ОСОБА_5 в інтересах  ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційної скаргою на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Вказує на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_4 не набула право власності на спірну квартиру. Суд апеляційної інстанції на порушення положень статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 2004 року дійшов необґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 поданням позову про поділ майна подружжя здійснила дії щодо сприяння ухиленню ОСОБА_4 від виконання зобов`язань перед ОСОБА_9 .
 
Суд апеляційної інстанції порушив положення статей 292, 297 ЦПК України 2004 року щодо прийняття до розгляду апеляційної скарги ОСОБА_9 , який не брав участі у справі.
 
У січні 2018 року ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_9  подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив про відсутність підстав для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки воно відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
У статті 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року                          № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам законодавства щодо законності та обґрунтованості.
 
Судом першої інстанції встановлено, що 04 листопада 1966 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, 10 серпня 1999 року шлюб між ними розірвано.
 
У період шлюбу сторони придбали за спільні кошти квартиру  АДРЕСА_1 .
 
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2009 року затверджено мирову угоду, відповідно до якої ОСОБА_6 без відома ОСОБА_1 передав ОСОБА_7 у рахунок погашення боргу нерухоме майно, до якого також увійшла спірна квартира, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 
 
15 вересня 2009 року на підставі договору дарування ОСОБА_7 передала квартиру у власність ОСОБА_4 .
 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2016 року ухвалу про затвердження мирової угоди скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до   ОСОБА_6 відмовлено.
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, одним з яких є визнання правочину недійсним.
 
Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (стаття 203 ЦК України).
 
Відповідно до стаття 63 Сімейного кодекс України (далі - СК України) дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.
 
Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).
 
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Частинами першою, третьою статті 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , правильно виходив із такого.
 
Розглянувши справу за  відсутності сторін та задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на встановлення факту порушення її прав у зв`язку з тим, що квартира АДРЕСА_1 , як і інше майно подружжя, придбано за спільні кошти подружжя, вибула без її згоди у власність іншої особи. 
 
Висновок суду першої інстанції не відповідає ні вимогам закону, ні наявним у матеріалах справи доказам, якими підтверджено виключно лише два факти: реєстрацію 04 листопада 1966 року шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ; розірвання шлюбу 10 серпня 1999 року.
 
Крім копій повторного свідоцтва про шлюб та свідоцтва про розірвання шлюбу Волинських, ні позовна заява, ні матеріали справи не містять жодного доказу про набуття подружжям за спільні кошти будь-якого майна у період шлюбу, у тому числі, і квартири АДРЕСА_1 . Не містять матеріали справи і доказів щодо набуття права власності на вказану квартиру й останнім її власником ОСОБА_4 
 
Ухвалення судом першої інстанції рішення здійснено у порядку автоматичного відображення тексту позовної заяви, без виконання вимог статей 214, 215 ЦК України 2004 року про вирішення питань, чи дійсно мали місце обставини, якими обґрунтовані вимоги позову, чи підтверджуються вони доказами та чи є підстави для їх задоволення.
 
Разом з тим, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , зазначав, що ОСОБА_9 , посилаючись на ухилення, як ОСОБА_4 , так і ОСОБА_6 від повернення боргу, надав відповідні докази.
 
Так, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 червня 2016 року задоволено позов ОСОБА_9 та на його користь на повернення позики стягнуто з ОСОБА_4 90 169,53 грн, 108 564,38 дол. США та 465 198,38 Євро, що еквівалентно 15 993 974,00 грн, а з ОСОБА_6 - 648 213,70 Євро, що еквівалентно  18 380 877,32 грн. Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 23 грудня 2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова про стягнення з ОСОБА_4 присуджених грошових сум. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна все належне ОСОБА_4 нерухоме майно арештовано в інтересах ОСОБА_9 .
 
Зазначені обставини свідчать про те, що звернення ОСОБА_1 у грудні 2016 року з даним позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 дійсно відбулось безпосередньо після відкриття 23 грудня 2016 року виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 значної грошової суми.
 
З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог відповідно до статей 60, 70 СК України та статті 388 ЦК України.
 
Посилання заявника про те, що суд апеляційної інстанції порушив положення статей 292, 297 ЦПК  України 2004 року щодо прийняття до розгляду апеляційної скарги особи, яка не брала участь у справі, не заслуговують на увагу, оскільки відповідачами ініціювалися різні судові процеси з метою ухилення від виконання своїх зобов`язань перед  ОСОБА_9 , зокрема:  ОСОБА_14 зверталася до суду з позовом до  ОСОБА_9 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г. І., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (справа № 638/9352/16-ц) та  ОСОБА_15 П . звертався до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_9 про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину                          (справа № 200/13473/16-ц).
 
Отже, ОСОБА_9 є особою, яка хоча й не брала участі у справі, однак суд першої інстанції вирішив питання про його права та обов`язки, що відповідно до статті  292 ЦПК України 2004 року є підставою для відкриття апеляційного провадження за його апеляційною скаргою.
 
Інші аргументи касаційної скарги є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Суд апеляційної інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на підставі наданих сторонами доказів, рішення суду апеляційної інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | І. Ю. Гулейков
| О. В. Ступак
| Г. І. Усик