ПОСТАНОВА
Іменем України

25 листопада 2019 року 
Київ

справа № 200/4120/19-а
адміністративне провадження № К/9901/21404/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М.
розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №200/4120/19-а
за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» до Управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області, третьої особи яка не заявляє позовних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії
за касаційною скаргою Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області
на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2019 року, постановлене суддею Стойком В.В.
та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2019 року, ухвалену у складі колегії суддів: головуючого судді Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченка І.В.

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
У березні 2019 року Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» (надалі - позивач) звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Управління державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області (надалі - відповідач), у якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо повернення без виконання наказу господарського суду Донецької області від 18 лютого 2018 року у справі № 905/2195/18 та зобов`язати відповідача здійснити дії направленні на виконання наказу господарського суду Донецької області від 18 лютого 2018 року у справі № 905/2195/18.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що наказом господарського суду Донецької області від 18 лютого 2018 року у справі № 905/2195/18 стягнуто з Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради на користь позивача інфляцію у розмірі 17727 та 3% річних в сумі 7368,09 грн та судовий збір у сумі 1762 грн. При цьому, відповідачем неправомірно повернуто без виконання виконавчий документ, керуючись тим, що у боржника не відкрито рахунків в органах казначейства. Вважає такі дії відповідача протиправними з огляду на державні гарантії щодо належного та своєчасного виконання рішень судів та просив визнати протиправними дії Управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області щодо невиконання наказу господарського суду Донецької області про примусове виконання рішення суду від 21 січня 2018 року, виданого на підставі рішення господарського суду Донецької області у справі № 905/2195/18, а також зобов`язати відповідача виконати наказ № 905/2195/18 від 18 лютого 2018 року, виданий господарським судом Донецької області.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2019 року, адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» задоволено. Визнано незаконними та протиправними дії Управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області щодо повернення без виконанню наказу господарського суду Донецької області від 18 лютого 2019 року у справі № 905/2195/18. Зобов`язано Управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області здійснити дії направлені на виконання наказу господарського суду Донецької області від 18 лютого 2019 року у справі № 905/2195/18.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи адміністративний позов, керувався вимогами статей 2, 3, 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845. На підставі зазначених норм права, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що боржником у даних правовідносинах є Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради, яке є органом, за яким держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів, а тому відповідач протиправно повернув без виконання наказ господарського суду Донецької області від 18 лютого 2018 року у справі № 905/2195/18, відтак зобов`язаний здійснити дії направленні на його виконання. Щодо відсутності відповідних рахунків для виплат за виданим виконавчим листом, суди попередніх інстанцій вказували, що оскільки реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України»).
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції.
30 липня 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2019 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2019 року у справі № 200/4120/19-а, у якій скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що підпункт 3 пункт 9 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року, є нормою зобов`язального характеру та передбачає, що орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли боржник не має відкритих рахунків в органі Казначейства або в органі Казначейства відкрито боржнику лише рахунок із спеціальним режимом використання, крім випадків виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган згідно із Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Також, скаржник зазначив, що в розумінні статей 2, 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради є органом місцевого самоврядування, тому він не є тим боржником щодо якого держава застосовує заходи і гарантії, які передбачені нормами цього Закону.  
Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження за скаргою Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2019 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2019 року у справі №200/4120/19-а. 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 01 листопада 2019 року підготовчі дії закінчено, справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами у відповідності до пункту 3 частини 1 статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Позиція інших учасників справи.
27 серпня 2019 року від Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» надійшов відзив на касаційну скаргу, де позивач посилається на не обґрунтованість доводів даної касаційної скарги та просить її відхилити, а рішення прийняті судами першої та апеляційної інстанцій залишити без змін. Розгляд справи просили проводити без участі їх представника.
Від третьої особи відзиву на касаційну скаргу не надходило, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає касаційному перегляду справи. 
Установлені судами фактичні обставини справи.
Публічне акціонерне товариство Укртелеком зареєстроване як юридична особа, включене до ЄДРПОУ за номером 21560766, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, статутом підприємства та положенням.
Рішенням господарського суду Донецької області від 21 січня 2019 року у справі №905/2195/18 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Укртелеком до Управління соціального захисту населення Маріупольської міської ради, про стягнення інфляції та 3% річних задоволені повністю. Стягнуто з Управління соціального захисту населення Маріупольської міської ради на користь позивача інфляцію у розмірі 17727 та 3% річних в сумі 7368,09 грн. та судовий збір у сумі 1762 грн.
Вказане судове рішення набрало законної сили 12 лютого 2019 року та 18 лютого 2019 року у справі виданий наказ про примусове виконання зазначеного рішення.
22 лютого 2018 року позивач звернувся до Управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області із заявою про виконання рішення господарського суду Донецької області у справі № 905/2195/18 від 21 січня 2019 року, в якій просив безспірно списати з боржника суму інфляції у розмірі 17727 та 3% річних в сумі 7368,09 грн. та судовий збір у сумі 1762 грн.
01 березня 2018 року за номером 04-25/538 від Управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області на адресу позивача надано відповідь, відповідно до якої наказ господарського суду Донецької області у справі № 905/2195/18 від 18 лютого 2019 року повернуто без виконання на підставі підпункту 2 пункту 9 постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників». У вказаній відповіді зазначено, що боржник не має відкритих рахунків.
Не погодившись з вказаними діями відповідача, позивач звернувся з даним позовом до адміністративного суду.
Позиція Верховного Суду.
Релевантні джерела права й акти їх застосування.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України.
Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Статтею 326 Господарсько-процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIIІ від 02 червня 2016 року (далі - Закон №1404-VIIІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина 1 статті 5 Закону №1404-VIIІ).
У випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються органами доходів і зборів, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами. Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання (стаття 6 Закону №1404-VIIІ).
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення № 215), Держказначейство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Згідно з пунктом 3 Положення основними завданнями Держказначейства є: 1) реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів; 2) внесення на розгляд міністра фінансів України пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у зазначених сферах.
Пунктом 9 Положення передбачено, що Держказначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» (далі - Порядок № 845) цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.
Відповідно до пункту 2 зазначеного Порядку безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.
Пунктом 3 Порядку № 845 визначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Згідно із приписами підпункту 3 пункту 9 Порядку № 845 орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли, зокрема, коли боржник не має відкритих рахунків в органі Казначейства або в органі Казначейства відкрито боржнику лише рахунок із спеціальним режимом використання, крім випадків виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган згідно із Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".
Згідно з пунктом 32, 33 Порядку № 845 безспірне списання коштів з рахунків боржника здійснюється органом Казначейства на підставі розрахункового документа, оформленого відповідно до вимог законодавства.
У разі коли судове рішення стосується спорів фізичних осіб із суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг або судове рішення неможливо виконати протягом двох місяців з дня надходження документів, зазначених у пункті 6 цього Порядку, орган Казначейства для виконання рішення про стягнення передає до Казначейства документи та відомості згідно з підпунктом 1 пункту 47 цього Порядку. При цьому органом Казначейства відновлюється проведення платежів боржника.
Пунктом 47 Порядку № 845 встановлено, що безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих:
1) органом Казначейства:
документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником;
інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника;
2) керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей.
Згідно з пунктом 48 Порядку № 845 для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей.
У разі відсутності таких документів та відомостей, якщо боржником є державні підприємство, установа, організація або юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства, перерахування коштів здійснюється на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.
Строки перерахування коштів перериваються на період усунення обставин, визначених у пунктах 11, 13 та 49 цього Порядку.
У разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.
Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України. Казначейство зберігає виконавчі документи до виконання їх у повному обсязі.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи.
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Згідно частини 4 статті 328 КАС України (в редакції чинній після 15.12.2017) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначаються статтею 242 КАС України (в редакції чинній після 15.12.2017), відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Держказначейство не є ані органом примусового виконання судових рішень, ані учасником, зокрема стороною виконавчого провадження, і відповідно не здійснює заходів з примусового виконання рішень у порядку, визначеному Законом №1404-VIIІ, а є встановленою Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI (далі - Закон № 4901-VI) та Порядком № 845 особою, що, зокрема, здійснює безспірне списання коштів за рішеннями судів про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів.
Законом № 4901-VI встановлено гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом №1404-VIIІ, та особливості їх виконання.
Згідно частини 1 статті 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Особливості надання державою гарантій щодо виконання рішень суду визначаються статтею 2 Закону № 4901-VI. Так частиною 1 статті 2 цього Закону держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: 1) державний орган; 2) державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); 3) юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
Дія цього Закону не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності (частина 2 статті 2 Закону № 4901-VI).
В основу мотивувальної частини своїх рішень суди попередніх інстанцій заклали те, що Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради, в розумінні частини 1 статті 2 Закону № 4901-VI є органом, за яким Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна. Тому, з 01 січня 2013 року виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.
Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за організаційно правовою формою Управління соціального захисту населення Центрального району Маріупольської міської ради (код ЄДРПОУ 26010964) є органом місцевого самоврядування. Як слідує із положень  статті 2 Закону № 4901-VI особливості надання державою гарантій щодо виконання рішень суду не включають органи місцевого самоврядування до кола боржників, за яким держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна.
За такого правового регулювання Верховний Суд погоджується із доводами скаржника, з огляду на зміст вищенаведених норм у даних правовідносинах, держава не виступає гарантом виконання зобов`язань за механізмами Закону № 4901-VI. З огляду на зазначене суди в оскаржуваних рішеннях допустили порушення норм матеріального права в частині поширення на спірні правовідносини гарантій Закону № 4901-VI.
В той же час, суди правильно виходили з того, що в будь-якому випадку у спірних правовідносинах управління органу казначейства є встановленою Законом № 1404-VIIІ та Порядком № 845 особою, що, зокрема, здійснює безспірне списання коштів за рішеннями судів про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначено Порядком № 845.
За положеннями Порядку № 845 безспірне списання коштів за рішенням судів здійснюється з рахунків боржника у межах відкритих асигнувань, а в разі їх відсутності територіальний орган Держказначейства надсилає боржнику вимогу, якою зобов`язує здійснити дії, спрямовані на виконання рішення суду та пошук відкритих асигнувань. У такому випадку орган Держказначейства може заборонити боржнику здійснювати інші видатки, окрім захищених статей, передбачених Бюджетним кодексом України.
За таких обставин Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідач повинен вживати всіх заходів по виконанню вищевказаного рішення суду, встановлених Порядком № 845.
Натомість, у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про вчинення скаржником комплексу дій, передбачених Порядком № 845, спрямованих на виконання означеного рішення суду.
За такого правового регулювання, предмета і підстави позову в даному адміністративному спорі, Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про задоволення адміністративного позову.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги.
За правилами пункту 1 статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення (частина 2 статті 351 КАС України).
За таких обставин, оскільки судом першої інстанції, із висновками якого  правильно вирішено справу по суті позовних вимог, проте із помилковим застосуванням норм матеріального права, колегія суддів вважає, що оскаржувані судове рішення, відповідно до вимог статті  351 КАС України, підлягають зміні в частині мотивів, з яких суди попередніх інстанцій виходили, задовольняючи позовні вимоги, виклавши їх у редакції цієї постанови.
Висновки щодо розподілу судових витрат.
З огляду на результат касаційного оскарження розподіл судових витрат за розгляд касаційної скарги, не здійснюється. 
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 356, 359 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Управління Державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області задовольнити частково.
2. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2019 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2019 року у справі № 200/4120/19-а - змінити в частині мотивів, виклавши їх у редакції цієї постанови.
3. В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2019 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
Л.О. Єресько
А.Г. Загороднюк 
 В.М. Соколов 
Судді Верховного Суду