Постанова                                                               
Іменем України 
 
25 вересня 2019 року                                                                   
м. Київ                                                                    
 
справа № 754/5730/15-ц
провадження № 61-20749св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І.,  Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,                   Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 травня 2016 року у складі судді Мальченко О. В. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Шахової О. В., Болотова Є. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, зазначивши, що 19 грудня 2007 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № К2НСАЕ00000100, за умовами якого позичальнику було надано кредитні кошти в розмірі 39 500,80 доларів США на строк до 18 грудня 2012 року, за користування яким він зобов`язався сплачувати проценти  у розмірі 1 % на місяць                 (12 % річних) на суму заборгованості, щомісячну винагороду у розмірі 0,21 % від суми кредиту 26 400 доларів США.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором,                 19 грудня 2007 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір поруки                                  № К2НСАЕ00000100.
Згідно з умовами договору поруки, банком на адресу відповідачів було направлено письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за кредитним договором, проте вказана вимога була залишена без задоволення. 
ОСОБА_1 належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним  договором, у зв`язку з чим у нього станом на 25 березня 2015 року утворилася заборгованість в розмірі 81 714,69 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 21 519,40 доларів США; заборгованості за процентами за користування кредитом  - 4 765,34 доларів США; заборгованості за комісією за користування кредитом - 2 438,40 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 49 090,26 доларів США, а також штрафи: 10,62 доларів США - штраф (фіксована частина); 3 890,67 доларів США - штраф (процентна складова).
Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь зазначену кредитну заборгованість.  
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18 травня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 19 грудня 2007 року                    № K2HCAE00000100 яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі              21 519,40 доларів США; заборгованості за процентами за користування кредитом -               4 765,34 доларів США; заборгованості за комісією за користування кредитом -                            2 438,40 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 11 835,67 доларів США, що еквівалентно 278 730,03 грн; штрафу (фіксована частина) - 10,62 доларів США; штрафу (процентна складова) - 3 890,67 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позичальник належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів. Згідно з розрахунком кредитної заборгованості встановлено, що коштів отриманих від реалізації предмета застави на погашення заборгованості за кредитним договором не вистачило, тому договірні відносини між сторонами не припинилися. З цим позовом банк звернувся в межах загальної позовної давності, оскільки                                26 лютого 2014 року на рахунок позичальника було зараховано кошти від реалізації предмета застави, чим перервано позовну давність. Разом з тим, до вимог про стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором підлягає застосуванню спеціальна позовна давність.  
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником за довіреністю ОСОБА_3 , задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду міста Києва                              від 18 травня 2016 року скасовано в частині стягнення пені та штрафів і ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» пеню в розмірі 100 000 грн. В частині стягнення штрафів відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Зменшуючи розмір пені до 100 000 грн, апеляційний суд врахував конкретні обставини справи, вжиття відповідачами заходів щодо погашення заборгованості, зокрема факт передачі автомобіля в рахунок погашення заборгованості, перебування на утриманні відповідачів двох неповнолітніх дітей, а також матері - інваліда ІІ групи. 
Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення з відповідачів на користь банку штрафів, суд апеляційної інстанції виходив з того, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому одночасне їх застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошового зобов`язання за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитом, заборгованості за процентами за користування кредитом та заборгованості за комісією за користування кредитом, апеляційний суд виходив з того, що позовні вимоги в цих частинах є доведеними, а висновки місцевого суду відповідають встановленим фактичним обставинам. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2017 року  ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що місцевий суд не звернув уваги на той факт, що він 18 травня 2010 року добровільно передав об`єкт застави, а саме автомобіль марки BMW Х5 банку і доручив його реалізувати. Банк протягом 4 років використовував предмет застави на власний розсуд, не вживав жодних заходів щодо його реалізації, тому застосування до спірних правовідносин частини першої статті 264 ЦК України є незаконним. Суд першої інстанції на порушення норм процесуального права  розглянув не підсудну суду справу, оскільки згідно з кредитним договором цей спір повинен був розглядатися або Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська або по місцю реєстрації філії банку із діяльності якої виник спір або Постійно діючим третейським судом при Асоціації «Юридичні компанії України». Суди попередніх інстанцій вийшли за межі доводів позовних вимог, оскільки позивач зазначив суму кредитної заборгованості в гривневому еквівалентні, а суд її стягнув у доларах США.
 
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
19 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком  «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладений Кредитний   договір № K2HCAE00000100, згідно з яким позичальнику було надано кошти в розмірі 39 500,80 доларів США під 12 % річних на строк до 18 грудня 2012 року, за користування ким він зобов`язався сплачувати проценти у розмірі                    1 % на місяць (12 % річних) на суму заборгованості, щомісячну винагороду у розмірі               0,21 % від суми кредиту 26 400 доларів США. 
Згідно з пунктом 7.1 кредитного договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 709,14 доларів США для погашена заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками. Періодом сплати вважати період з 15 до 20 число кожного місяця.
З метою забезпечення виконання   зобов`язань за вказаним кредитним договором,             19 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. 
Порука за цим договором  припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (пункт 12 договору поруки).  
Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 серпня 2011 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. В рахунок  погашення заборгованості за кредитним договором  від 19 грудня 2007 року  № K2HCAE00000100 в сумі                     235 783, 97 грн звернуто стягнення на предмет застави, а саме автомобіль марки «BMW X5», 2000 року випуску , державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.
26 лютого 2014 року кошти від продажу заставленого автомобіля в розмірі                    10 183 доларів США були зараховані на рахунок позивача.
Заборгованість позичальника після реалізації предмета застави на час звернення до суду становить 81 714,69 доларів США, що еквівалентно 1 924 380,85 грн, з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 21 519,40 доларів США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 4 765,34 доларів США; заборгованість за комісією за користування кредитом - 2 438,40 доларів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 49 090,26 доларів США; штраф (фіксована частина) - 10,62 доларів США; штраф (процентна складова) - 3 890,67 доларів США.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Деснянського районного суду міста Києва.
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України               від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
24 квітня 2018 року справу № 754/5730/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу, затвердженого рішенням Ради суддів України                                від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду                                 від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд              у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки.
За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. 
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строкукредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитуваннязгідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесеннячергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо дляпогашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячнихплатежів (після несплати чергового такого платежу).
Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 провадження № 14-10 цс 18.
Відповідно до частини четвертої статті 591 ЦК України якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як зазначено вище, ОСОБА_1 за кредитні кошти придбав автомобіль марки                  «BMW X5», 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який був предметом застави на підставі договору застави рухомого майна від 20 грудня                   2007 року.
Згідно з актом від 18 травня 2010 року зазначений транспортний засіб було передано в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк».
В подальшому, заочним рішенням  Деснянського районного суду міста Києва  від 08 серпня 2011 року в рахунок заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на спірний автомобіль.
Автомобіль марки «BMW X5», 2000 року випуску, державний номерний знак                             НОМЕР_1 , було реалізовано за 96 000 грн, що підтверджується довідкою-рахунком від 26 лютого 2014 року.
За змістом статті 24 Закону України «Про заставу» у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення місцевого суду, не звернув уваги та не врахував те, що заставний транспортний засіб                    ОСОБА_1 було передано в заклад банку 18 травня 2010 року, після чого його реалізація була здійснена майже через чотири роки. Не з`ясував чи не свідчать такі дії банку про умисне збільшення розміру збитків, завданих порушенням відповідачем грошового зобов`язання, належним чином не перевірив доводів відповідача та обґрунтованість рішення районного суду щодо наявності кредитної заборгованості та її розміру, а також не звернув уваги на те, що кредитний договір було укладено строком до 18 грудня 2012 року. Не перевірив чи направлено кошти від реалізації автомобіля в розмірі 10 183,62 доларів США на погашення заборгованості стягнутої за судовим рішенням та чи правомірно зарахована зазначена сума грошових коштів  в рахунок сплати пені, яка виникла станом на 2014 рік.
Тобто строк укладеного договору закінчився у грудні 2012 року, а банк нараховував  суми станом на березень 2015 року з посиланням на те, що відповідач не повертає кредит у строки, визначені договором, а також не сплачує відсотки за користування кредитом, нарахувавши ОСОБА_1 заборгованість станом на 25 березня 2015 року.
Також апеляційний суд не врахував те, що банк відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України використав своє право на дострокове стягнення кредитної заборгованості.
Апеляційний суд на зазначені вище вимоги закону уваги не звернув; не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору та дійшов передчасного висновку про обґрунтованість рішення районного суду щодо наявності заборгованості за вказаним кредитним договором та її розміру. Також суду слід перевірити розмір кредитної заборгованості станом на час закінчення строку дії кредитного договору з урахуванням суми коштів вирученої від продажу предмета застави.
Посилаючись на те, що заставний автомобіль вилучений у позичальника і реалізований, не перевірив чи була погашена кредитна заборгованість на час закінчення строку договору станом на 20 квітня 2012 року, та чи виникло у позивача на підставі положень статті 591 ЦК України, статті 24 Закону України «Про заставу» право щодо стягнення залишку заборгованості, про яку зазначено у позові.
При новому розгляді судом апеляційної інстанції має бути врахована правова позиція Великої Палати Верховного Суду, висловлена у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Також Верховний Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), зроблено висновок про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. 
Встановлення строку дії кредитного договору має важливе значення для правильного вирішення справи з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18)). 
Проте апеляційний суд не перевірив, чи змінило строк виконання основного зобов`язання пред`явлення ПАТ КБ «Приватбанк» у 2011 році позову до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості, оскільки в такому випадку банк позбавлений права на нарахування процентів та пені за кредитним договором після закінчення строку кредитування, однак має право на стягнення сум, нарахованих станом на час закінчення строку кредитування.
Разом з тим, апеляційний суд під час нового розгляду справи повинен врахувати те, що відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, банки позбавлені права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Залишаючи без змін рішення місцевого суду про стягнення з відповідачів на користь банку заборгованості за комісією за користування кредитом в розмірі                        2 438,40 доларів США, апеляційний суд не перевірив, за які саме послуги була нарахована ця комісія, та залишив поза увагою те, що кредитору забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі за дії, які банк здійснює на власну користь чи споживач здійснює на користь банку.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні у достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Оскільки апеляційним судом порушено вищенаведені норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене цим судом рішення не може вважатися законними і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд. 
Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року скасувати і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
                                                       
Головуючий | В. С. Висоцька
Судді: | А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко
| В. В. Сердюк   І. М. Фаловська