Постанова 
Іменем України                                       
 
18 вересня 2019 року 
 
м. Київ
 
справа № 446/53/16
 
провадження № 61-18933св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого -Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
 
позивач за первісним позовом -  ОСОБА_1 ,
представник позивача за первісним позовом - ОСОБА_2 ,
відповідач за первісним позовом -  ОСОБА_3 ,
позивачі за зустрічним позовом: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
представник позивачів за зустрічним позовом -  ОСОБА_5 ,
відповідач за зустрічним позовом -  ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області, у складі судді Котормуса Т. І., 
від 20 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області, у складі колегії суддів: Шумської Н. Л., Струс Л. Б., Шандри М. М., 
від 13 грудня 2016 року.
 
Короткий зміст позовних заяв та їх обґрунтування 
 
У січні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
 ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики. 
 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 14 липня 2014 року між ним і відповідачем було укладено письмовий договір позики, за яким він передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 1 740 000 грн, що є еквівалентом 145 000,00 доларів США, які відповідач зобов`язаний був повернути до 31 серпня 2014 року без сплати відсотків за користування грошовими коштами. Зазначив, що у визначений строк відповідач кошти не повернув, а тому він змушений звертатись до суду для стягнення цих коштів. При розрахунку суми позову врахував положення статті 625 ЦК України та умови договору про пеню у розмірі 1% за кожен день прострочення.
 
У травні 2016 року  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 пред`явили зустрічний позов до  ОСОБА_1  про визнання договору позики недійсним, в обґрунтування якого посилались на те, що на укладення спірного договору позики ОСОБА_4 як дружина ОСОБА_3 згоди не давала, хоча відповідно до статті 65 СК України така згода є обов`язковою.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 20 липня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 1 740 000 грн, інфляційні втрати у розмірі 930 900 грн, три проценти річних - 69 600 грн та пеню у розмірі 100 тис. грн. У задоволенні іншої частини первісного позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факту передачі коштів у позику від ОСОБА_1 до ОСОБА_3 на підставі спірного договору позики не встановлено, проте суд дійшов висновку, що цей договір позики є новацією боргу у позикове зобов`язання. Сторони, укладаючи договір позики від 14 липня 2014 року, припинили взаємні зобов`язання щодо договору найму, договору зберігання та спільної діяльності і перейшли до правовідносин позики, які відповідно до статті 1053 ЦК України є самостійною підставою для стягнення заборгованості у випадку невиконання боржником нового зобов`язання (позикового) у визначений договором строк. Висновок суду про новацію боргу базується на встановлених обставинах, які визнані сторонами та не підлягають доказуванню, а також досліджених письмових доказах. Суд встановив, що суб`єкти як попередніх зобов`язань (найм, зберігання), так і наступного (позика) є ідентичними, за попереднім зобов`язанням у відповідача виникли зобов`язання, які сторони визначили на рівні 1 740 000,00 грн і трансформували у позикові шляхом вільного волевиявлення. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, місцевий суд виходив із того, що у спірних правовідносинах не встановлено розпорядження спільним майном подружжя, а має місце отримання позики, тому підстави для визнання спірного договору позики недійсним відсутні.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2016 року апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що районний суд встановив справжню природу спірних правовідносин, невиконання відповідачем за первісним позовом взятих на себе зобов`язань за договором позики щодо повернення грошових коштів у визначений сторонами строк, а тому суд правильно стягнув з відповідача на користь позивача суму боргу з урахуванням індексу інфляції, трьох процентів річних та пені, передбаченої умовами договору. Також суд апеляційної інстанції погодився з місцевим судом про відсутність правових підстав для визнання спірного договору позики недійсним, оскільки розпорядження спільним майном подружжя за обставин цієї справи не встановлено.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала 
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - 
ОСОБА_5  просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій, встановивши, що за договором позики не відбулось передачі грошових коштів, обумовлених цим договором, дійшли неправильного висновку про факт укладання цього договору та виникнення позикового зобов`язання у відповідача, не застосувавши до спірних правовідносин положення               статті 1046 ЦК України. Судами неправильно застосовано статтю 1053 ЦК України, суди не звернули увагу на те, що у спірному договорі позики не зазначеного жодного посилання на інші правовідносини сторін, на підставі яких нібито відбулась новація, а також посилання на припинення договорів найму, зберігання чи інших правочинів, укладених між сторонами. 
 
У частині зустрічних позовних вимог судові рішення не оскаржуються, а тому в силу статті 400 ЦПК України касаційному перегляду не підлягають.
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.
 
Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
19 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_3 є власником комплексу нежитлових будівель, що розташовані за адресою: 
АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель від 10 травня 2011 року (т. 1, а.с. 76-78).
 
14 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було укладено договір найму обладнання, відповідно до пункту 1.1. якого наймодавець ( ОСОБА_1 ) в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов`язується передати наймачеві ( ОСОБА_3 ) у платне строкове користування обладнання, що є власністю наймодавця, з наступним можливим переходом права власності на обладнання (частину обладнання) від наймодавця до наймача, у випадках і на умовах, передбачених цим договором. Пунктом 2.4 цього договору визначено місце виконання договору: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 96-99).
 
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір зберігання, який датований 17 червня 2010 року, однак за поясненнями обох сторін такий договір містить описку у частині його дати і дійсно був укладений у 2012 році. Відповідно до пунктів 1-2 цього договору ОСОБА_3 , як зберігач, зобов`язувався зберегти та повернути у схоронності паливну гранулу у загальній кількості 506 тон (т. 1, а. с. 100-102). Відповідно до умов цього договору зберігання сторони підписали акт про прийом паливної гранули та накладну на відпущення палети паливної (т. 1, а. с. 103-104).
 
З липня 2013 року по грудень 2013 року ОСОБА_1 за домовленістю із ОСОБА_3 здійснював поповнення банківської картки 
ПАТ КБ «ПриватБанк», яка належить ОСОБА_6 (тещі відповідача), якою користувався ОСОБА_3 , на загальну суму 814 400 грн, а 28 жовтня 2011 року позивач здійснив перерахунок за домовленістю з ОСОБА_3 на банківську картку ОСОБА_7 у розмірі 50 тис. грн (а. с. 13-20, 95).
 
14 липня 2014 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (позичальник) було укладено договір позики, відповідно до пункту 1 якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 1 740 000,00 грн, що є еквівалентом 145 тис. доларів США, до підписання цього договору. У пунктах 2 та 3 цього договору сторони визначили, що зазначену суму позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою у строк до 31 серпня 2014 року. Повернення позики здійснюється в м. Києві готівкою у доларах США                     (т. 1, а. с. 60-61).
 
Відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань, які виникли із договору позики, щодо повернення коштів у визначений сторонами строк.
 
Позиція Верховного Суду
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Частиною першою статті 1049 ЦК Українивстановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
 
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
 
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
 
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
 
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування                    статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , правильно виходив із того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Суд встановив, що позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти до підписання спірного договору позики, про що зазначено у пункті 1 договору та не заперечувалось відповідачем, а наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом договору позики (який знаходиться у матеріалах справи). Оскільки у визначений у договорі позики від 14 липня 2014 року строк кошти ОСОБА_3 повернуті не були, у позивача були підстави для звернення до суду з цим позовом. Посилання касаційної скарги на неправильне застосування судами попередніх інстанцій статті 1053 ЦК України не спростовує факту виникнення між сторонами правовідносин з договору позики, передачі грошових коштів за ним та недоведення відповідачем повернення зазначених коштів позивачу у встановлений договором позики строк.
 
Крім того, судами попередніх інстанцій була надана належна правова оцінка умовам договору позики у частині нарахування пені, зі зменшенням її розміру, та правильно визначено розмір інфляційних втрат та трьох процентів річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки позивач заявив вимоги про стягнення позики у національній валюті.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильних висновків судів по суті спору.
Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 20 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 
2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                          Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                     О. М. Осіян
 
                                                                                                                  Н. Ю. Сакара
 
        С. Ф. Хопта
 
        В. В. Шипович