ф
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 вересня 2019 року 
Київ
справа №823/1095/16
адміністративне провадження №К/9901/10299/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача – Загороднюка А.Г., 
суддів – Єресько Л.О., Соколова В.М.,
перевіривши в письмовому провадженні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2016 року (головуючий суддя Орленко В. І., судді: Тимошенко В. П., Мишенко В. В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року (головуючий суддя Мацедонська В. Е., судді: Ліцевецький , Мельничук В. П.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , третя особа - Міністерство оборони України про визнання протиправними дій та зобов"язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:
визнати протиправною відмову військової частини – польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України звільнити сержанта ОСОБА_1 , з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту від 20 січня 2012 року;
зобов`язати військову частину – польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України звільнити ОСОБА_1 , з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту від 20 січня 2012 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що станом на дату подання позивачем рапорту про звільнення до командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 02 серпня 2016 року «особливий період» в України не діяв і ОСОБА_1 підлягав звільненню на підставі пункту «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.
Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що позивач не належить до жодної з категорій осіб, передбачених пунктом 1 частиною восьмою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тому незважаючи на те, що строк дії контракту від 20 січня 2012 року закінчився, правові підстави для звільнення позивача з військової служби за контрактом до оголошення демобілізації відсутні.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі скаржник вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.
Скаржник зазначає, що всі мобілізовані військовослужбовці в 2014-2015 роках вже демобілізовані (звільнені в запас), а в 2016 році мобілізація не проводилась, що означає, що особливий період в Україні на даний час не діяв. Тому відповідач повинен звільнити позивача з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту від 20 січня 2012 року. 
Скаржник не заявляв клопотання про розгляд справи за його участі.
Позиція інших учасників справи.
Від відповідача до суду надійшли заперечення на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 , а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.
Відповідач не заявляв клопотання про розгляд справи за його участі.
Рух касаційної скарги.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 представника позивача Солов`я Андрія Михайловича на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року. 
15 грудня 2017 року припинено процесуальну діяльність Вищого адміністративного суду України, у зв`язку із початком роботи Верховного Суду.
На виконання пп. 4 п. 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України в редакції з 15 грудня 2017 року, дану касаційну скаргу разом з матеріалами адміністративної справи передані на розгляд Касаційному адміністративному суду у складі Верховного Суду.
Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду, касаційне провадження №К/9901/10299/18 (адміністративна справа № 823/1095/16) визначено колегію суддів Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду для розгляду даної касаційної скарги у наступному складі: судді - доповідача - Шарапи В.М., суддів: Бевзенко В.М., Данелевич Н.А.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду – керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 30 травня 2019 року № 548/0/78-19 призначено повторний автоматизований розподіл, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Шарапи В.М.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено наступний склад суду: судді - доповідача Загороднюка А.Г., суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 20 вересня 2019 року зазначену адміністративну справу призначив до розгляду.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи.
20 січня 2012 року між позивачем (військовослужбовець) та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_3 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі – контракт), підписаний сторонами та скріплений печаткою ВЧ НОМЕР_2 .
Пунктом 1 контракту визначено, що громадянин України ОСОБА_1 ознайомився із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження військової служби, і добровільно бере на себе зобов`язання, зокрема, проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби, та цим Контрактом.
Відповідно до п. 3 контракту він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на 3 роки.
Згідно з пунктом 4 контракту сторони зобов`язуються не пізніш як за три місяця до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.
Пунктом 9 контракту передбачено, що умови контракту можуть бути змінені або доповнені тільки за згодою сторін у письмовій формі.
Позивач не звертався до відповідача з повідомленням про небажання укладати контракт чи відмову в його укладанні з причин, визначених нормативно-правовими актами, як це передбачено пунктом 4 контракту від 20 січня 2012 року. Тому відповідно до довідки від 24 липня 2016 року №2/240723, виданої військовою частиною польова пошта НОМЕР_1 , дія контракту продовжена. ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині – польова пошта НОМЕР_1 з 29 лютого 2016 року, наказ командира частини №61 від 29 лютого 2016 року.
02 серпня 2016 року позивачем на адресу військової частини НОМЕР_1 надіслано рапорт, у якому ОСОБА_1 просить звільнити його з лав Збройних Сил України відповідно до пункту «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку дії контракту 20 січня 2015 року.
На копії рапорту позивача від 02 серпня 2016 року міститься запис невідомої особи про те, що для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, строк військової служби встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
З огляду на неотримання письмової відповіді на свій рапорт та усну відмову у звільненні його з лав Збройних Сил України, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Релевантні джерела права й акти їх застосування (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Частиною шостою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" встановлено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, зокрема, у зв`язку із закінченням строку контракту (пункт "а").
Відповідно до пункту 2 частини дев`ятої статті 23 Закону "Про військовий обов`язок та військову службу" у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.
Абзацом другим частини третьої статті 23 Закону "Про військовий обов`язок та військову службу" встановлено, що для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.
Згідно з частиною восьмою статті 26 Закону "Про військовий обов`язок та військову службу" під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці: 1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини: а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку; г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання; ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини: виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері); утримання жінкою (чоловіком) - військовослужбовцем повнолітньої дитини віком до 23 років, яка є інвалідом I чи II групи, якщо вона (він) не висловила (не висловив) бажання продовжувати військову службу; необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років; наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; утримання жінкою (чоловіком) - військовослужбовцем дитини - інваліда підгрупи А віком до 18 років, якщо вона (він) не висловила (не висловив) бажання продовжувати військову службу; д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань; е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків; є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на  особливий період,  а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України; ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону; з) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.
Абзацом 11 статті 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року визначено, що особливий період – це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1993 року особливий період – це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Абзацом 4 статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлено, що мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно - рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази ( частина друга статті 341 КАС України).
Позиція Верховного Суду.
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
Часткову мобілізацію в Україні оголошено та проведено у декілька етапів, зокрема, Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014 - починаючи з 18 лютого 2014 року по 02 травня 2014 року; Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 06 травня 2014 року №454/2014 - починаючи з 07 травня 2014 року по 20 червня 2014 року; Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 21 липня 2014 року №607/2014 - починаючи з 24 липня 2014 року по 06 вересня 2014 року, Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року №15/2015 починаючи з 20 січня 2015 року у три черги протягом 210 діб по 17 серпня 2015 року.
Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції стосовно того, що з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації (17 березня 2014 року) відповідно до положень Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» законодавець пов`язує настання особливого періоду. При цьому, сама мобілізація не вичерпує завдань особливого періоду, а лише розпочинає його дію. Закінчення періоду мобілізації, у свою чергу, не є самостійною підставою для припинення особливого періоду та в проміжках між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся. Так, в умовах триваючого воєнного конфлікту законодавець встановив певні обмеження щодо звільнення військовослужбовців, які проходять службу за контрактом. Зокрема, таким обмеженням є продовження дії контракту на період до оголошення демобілізації.
Таким чином, під час дії особливого періоду звільнення з військової служби військовослужбовців у зв`язку з закінченням строку контракту, не передбачено.
Суд наголошує, що абзацом другим частини третьої статті статті 23 та частиною восьмою статті 26 Закону "Про військовий обов`язок та військову службу" визначено виключний перелік випадків, за яких військовослужбовці можуть бути звільнені під час дії особливого періоду з військової служби.
Водночас, судами встановлено, що позивач не належить до жодної із категорій осіб, визначених частиною восьмою зазначеної статті Закону "Про військовий обов`язок та військову службу", що виключає можливість його звільнення з військової служби у особливий період, тому вимога сержанта ОСОБА_1 про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту є необґрунтованою та безпідставною.
Разом з тим, укази Президента України, які позивач вважає указами щодо демобілізації, мали іншу мету - звільнення у запас військовослужбовців за призовом під час попередніх хвиль мобілізації. Тобто, вказані укази не стосуються осіб, що проходять службу за контрактом та не можуть розглядатися як такі, що завершують дію особливого періоду. Отже, зазначені укази не можуть бути підставою для закінчення дії контракту позивача.
Верховний суд зазначає, що станом на 02 серпня 2019 року в країні діяв особливий період, а його закінчення буде оголошене окремим Указом Президента України, після якого і буде проводитись звільнення військовослужбовців з військової служби за контрактом.
Оцінюючи доводи касаційної скарги, суд виходить з того, що судами попередніх інстанцій надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову, а також наведеним сторонами під час судового розгляду справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не зазначено.
Частиною першою статті 350 КАС України (в чинній редакції) передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Враховуючи вищенаведене, відповідно до частини 1 статті 350 КАС України Суд касаційної інстанції вважає за необхідне залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки судами не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.
З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, підстави для скасування судових рішень відсутні.
Висновки щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 343, 349-354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач:                                                                                                 А.Г. Загороднюк
Судді                                                                                                                            Л.О. Єресько
                                                                                                                               В.М. Соколов