Постанова
Іменем України
16 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 185/7043/16-ц
провадження № 61-18272св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,  Штелик С. П.,          
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - Друга Павлоградська державна нотаріальна контора,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпровської області від 16 грудня  2016 року у складі судді Головіна В. О. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О., Пищиди М. М., 
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»                ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон України                  № 2147-VIII) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила поновити строк позовної давності, визнати недійсною довіреність, видану                21 грудня 2004 року від її імені на ОСОБА_3 , посвідчену секретарем виконкому Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області у реєстрі за № 311; визнати недійсним договір дарування житлового будинку на АДРЕСА_1 , укладений 28 грудня  2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Другої Павлоградської державної нотаріальної контори; визнати за нею право власності на зазначений житловий будинок. 
Позовна заява мотивована тим, що 20 грудня 2004 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок                          на АДРЕСА_1 . 28 грудня 2004 року невістка ОСОБА_3 , яка діяла на підставі спірної довіреності, подарувала від її імені зазначений будинок її сину                    ОСОБА_2 Вказувала, що на момент видання довіреності та укладення договору дарування вона знаходилася у депресивному стані у зв`язку зі смертю у травні 2004 року чоловіка ОСОБА_4 та у листопаді 2004 року онуки, вживала ліки, які не давали можливості належно розуміти значення своїх дій, вона не пам`ятає коли і за яких обставин оформила у сільській ради спірну довіреність на ім`я ОСОБА_3 . При цьому, вона продовжує проживає  у житловому будинку понад 30 років. У серпні 2016 року після конфлікту з сином відповідачів вона довідалася про укладення від її імені оспорюваного договору дарування та про ту обставину, що вона не є власником будинку. Також мотивувала свої вимоги тим, що ОСОБА_3 уклала договір дарування за довіреністю в своїх інтересах; довіреність, яка видавалася Вербківською сільської радою знищена за закінченням строку зберігання.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2016 року позов задоволено, визнано недійсною довіреність, видану  21 грудня 2004 року від імені ОСОБА_1 на ОСОБА_3 , посвідчену секретарем виконкому Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області у реєстрі за № 311; визнано недійсним договір дарування житлового будинку на АДРЕСА_1 , укладений 28 грудня  2004 року між ОСОБА_3 , яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Другої Павлоградської державної нотаріальної контори; визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 851,20 грн на відшкодування витрат на судовий збір. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна довіреність є недійсною, оскільки була посвідчена 10 грудня 2004 року та на момент судового розгляду справи жодна зі сторін не порушила питання внесення виправлень у довіреність, яка видана 21 грудня 2004 року. Крім того, з огляду на статті 37, 40 Закону України «Про нотаріат» орган місцевого самоврядування не мав повноважень посвідчувати довіреність щодо розпорядження нерухомим майном. Суд дійшов висновку, що договір дарування слід визнати недійсним з підстав, передбачених статті 233 ЦК України, оскільки після укладення договору позивач позбавлена свого нерухомого майна, яке є її єдиним місцем проживання. 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2017 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2016 року залишено без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_3 не мала повноважень на розпорядження належним позивачу на праві власності домоволодінням; видання довіреності та укладення ОСОБА_3 та              ОСОБА_2 договору дарування вчинялося під впливом на позивача тяжкої обставини; спірна довіреність не відповідає вимогам статті 245 ЦК України, Закону України «Про нотаріат». Позивач не пропустила строк позовної давності, оскільки довідалася про те, що вона не є власником домоволодіння лише у серпні 2016 року, до цього моменту не знала хто та з якого часу є власником нерухомого майна.
Короткий зміст касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2   та ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2017 року, відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції, зупинено виконання рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі. 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року                 № 2147-VIII та розпочав роботу Верховний Суд як суд касаційної інстанції.
У травні 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що на момент видання оспорюваної довіреності посадова особа органу місцевого самоврядування мала право посвідчувати довіреності на право розпорядження нерухомим майно, заборона посвідчення таких довіреностей запроваджена після внесення змін до частини третьої статті 245 ЦК України та до статей 37, 40 Закону України «Про нотаріат», висновки суду щодо наявності у позивача тяжких життєвих обставин на момент видання довіреності не підтверджено доказами,                 ОСОБА_1 після укладення договору дарування продовжує бути зареєстрованою та проживати у домоволодінні, не обмежена у праві користування. Позивачу з грудня 2004 року було відомо про видання нею довіреності та укладення договору дарування, відповідачі заявили у справі про застосування строків позовної давності.
Короткий зміст відзиву (заперечень) на касаційну скаргу 
У запереченнях, поданих у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, у рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2017 року - без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 20 грудня 2004 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину на будинок на АДРЕСА_1 .
21 грудня 2004 року ОСОБА_1 видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_3 подарувати ОСОБА_2 належний їй на праві власності будинок на АДРЕСА_1 , посвідчену секретарем Вербської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області Міщенко Л. М., датою такого посвідчення зазначено 10 грудня 2004 року, зареєстрована у реєстрі за № 311.
28 грудня 2004 року ОСОБА_3 інтересах ОСОБА_1 , діючи на підставі вказаної довіреності, уклала з ОСОБА_2 договір дарування домоволодіння, яке розміщено на АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Другої Павлоградської державної нотаріальної контори.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною третьою статті 244 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) довіреністю  є  письмовий  документ,  що  видається однією особою іншій особі для представництва  перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо  третій особі.
Форма довіреності  повинна  відповідати  формі,  в  якій відповідно до закону має вчинятися правочин (частина перша статті 245 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 37 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон України № 3425-XII) у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії: посвідчують заповіти; посвідчують доручення; засвідчують вірність копій документів і виписок з них; засвідчують справжність підпису на документах.
Згідно з підпунктом 5 пункту б частини першої статтею 38 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон України № 280/97-ВР) у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження вчинення нотаріальних дій з питань,  віднесених законом до їх  відання,  реєстрація  актів  громадянського стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад).
Відповідно до пункту 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин (втратила чинність 02 грудня 2011 року), нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, нотаріальні дії у виконавчих   комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.
Зазначені норми закону передбачали повноваження посадових осіб виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів тих населених пунктів, де немає нотаріусів, посвідчувати доручення. 
Натомість, Законом України від 03 березня 2009 року № 1054-VI «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат» щодо повноважень по вчиненню нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування» (далі - Закон України № 1054-VI) викладено в новій редакції частину першу статті 37 та частину другу статті 40 Закону України «Про нотаріат».
Законом України від 03 березня 2009 року  № 1055-VI «Про внесення зміни до статті 245 Цивільного кодексу України щодо повноважень посадових осіб органів місцевого самоврядування по вчиненню дій, прирівняних до нотаріальних» (далі - Закон України № 1055-VI) викладено в новій редакції частину  третю  статті 245 ЦК України.
28 березня 2009 року набрали чинності Закони України № 1054-VI та № 1055-VI та нові редакції частини першої статті 37 та частини другої статті 40 Закону України «Про нотаріат», та частини  третьої  статті 245 ЦК України, якими передбачено, що довіреність особи, яка проживає у населеному пункті, де немає нотаріусів, може бути посвідчена уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування і розпорядження транспортними засобами.  
Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що на момент посвідчення спірної довіреності від 21 грудня 2004 року секретар Вербської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області не мала повноважень посвідчувати довіреність ОСОБА_1 щодо розпорядження нерухомим майном, оскільки до набрання чинності Законами України № 1054-VI та                     № 1055-VI заборони на посвідчення довіреностей посадовою особою органу місцевого самоврядування на право розпорядження нерухомим майном не існувало.
Оскільки за правовою природою довіреність від 21 грудня 2004 року є одностороннім правочином, явні описки у зазначені дати її посвідчення за умови додержання вимог, встановлених частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, не можуть бути підставою для визнання спірної довіреності недійсною.
Щодо вирішення вимог про визнання недійсним договору дарування 
Дійсність договору від 28 грудня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Павлоградської державної нотаріальної контори, за умовами якого ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла ОСОБА_3 , подарувала ОСОБА_2 належне їй домоволодіння, у справі оспорюється з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, як правочину, який вчинено                ОСОБА_1 під впливом тяжкої обставини.
Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. 
З огляду на статті 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника  будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна                          у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада  2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним  на  підставі статті  233  ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка  хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза  втратити  житло  чи загроза банкрутства та інші обставини,  для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. 
Особа (фізична чи  юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин,  має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій (далі - ЦПК України 2004 року) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь                          у справі.
З огляду на частину третю статті 10, частину першу статті 60 ЦПК України              2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року)
Аналогічні норми містяться у частині третій статті 12,  статті 83 ЦПК України у редакції, що набрала чинності з 15 грудня 2017 року.
Визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності волевиявлення особи на вчинення правочину на тих умовах, на яких його було укладено. 
Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_1 довідалася про існування виданої 21 грудня 2004 року від її імені довіреності та укладення спірного договору дарування лише у 2016 році.
Тобто, суди встановили, що волевиявлення ОСОБА_1 в момент укладення правочину де-факто було відсутнє. 
Ураховуючи зазначені обставини, спірний договір дарування не може бути визнаний таким, який вчинено під впливом тяжкої обставин, оскільки підставою для визнання правочину недійсним відповідно до статті 233 ЦК України є добровільність його вчинення. 
Лише за наявності волевиявлення на видання довіреності ОСОБА_1 могла доводити у суді, що за відсутності тяжкої обставини вона не надавала б ОСОБА_3 право в її інтересах укладати договір щодо розпорядження належним їй домоволодінням. 
За таких обставини, Верховний Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій не мали правових підстав для визнання недійсними довіреності та договору дарування.
Оскільки позов ОСОБА_3 є необґрунтованим, то підстави для вирішення питання строків звернення до суду відповідно до зробленої ОСОБА_2 заяви про застосування позовної давності відсутні.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. 
Оскільки суди попередніх інстанцій повно встановили обставини справи, які мають значення для вирішення справи, проте неправильно застосували норми матеріального права, то рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпровської області від 16 грудня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2017 року підлягають скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у позові.
Керуючись статтями 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпровської області від 16 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2017 року скасувати.
У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання довіреності та договору дарування недійсним, застосування наслідків недійсності правочину відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. М. Сімоненко
Судді: | А. А. Калараш
| С. Ю. Мартєв
| Є. В. Петров
| С. П. Штелик