Постанова                                                                       
Іменем України                                  
 
05 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа 2-2220/2007
провадження № 61-30816св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи: 
скаржник - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - державний виконавець Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції  у Миколаївській області Лисенко Катерина Миколаївна,
заінтересована особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області у складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Бондаренко Т. З., Темнікової В. І.,   від 02 серпня 2017 року, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Лисенко Катерини Миколаївни (далі - державного виконавця Лисенко К. М.) щодо зобов`язання вчинити дії.
Скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що на виконанні у державного виконавця Лисенко К. В. знаходиться зведене виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на його користь боргу на загальну суму                        697 966,32 грн. 10 березня 2017 року, під час вчинення виконавчих дій з перевірки майнового стану боржника, державним виконавцем            Лисенко К. М.  накладено арешт на майно боржника, а саме: квартиру, журнальний стіл, три картини, чотири стільці, крісло шкіряне, стіл-тумбу. На інше наявне у боржника майно арешт не накладено на тій підставі, що воно  передане за договорами позики та застави іншій особі - ОСОБА_3 . Посилаючись на порушення своїх прав стягувача,       ОСОБА_1 просив суд поновити строк на оскарження дій державного виконавця та зобов`язати його накласти арешт на майно боржника: меблеву стінку пятисекційну «Епока», телевізор «Самсунг - БІО», м`який куток «Стелла», акваріум для риб об`ємом 130 літрів з тумбою, набір меблів для кухні «Каштан», газову плиту «Ariston PH640MIX», духовку електричну «Ariston FM27MIX», витяжку «ELICA», спальний гарнітур «Софія», два килими напівшерстяні 1,9х2,5 м, килим напівшерстяний 2х3 м, хлібопічку Moulinex home bread, холодильник Samsung RL, блендер PHILIPS HR1377, кондиціонер CH-S12FTXG, пральну машину Ardo A600, акваріум для риб об`ємом 200 літрів з тумбою, телевізор LG32LN541U-ZBBDRYLJU, пральну машину LGF80C3LD(P)(1-9), мікрохвильову піч Panasonik NN-ST349M, пилосос VC73183NHAB.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 червня 2017 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для накладення арешту на майно боржника, оскільки при проведенні опису та арешту майна, державному виконавцю надано документи, які свідчили про належність виявленого у квартирі боржника майна іншій особі на підставі договорів застави, звернення стягнення на предмет застави та передання права власності на нього.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської  області від 04 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу суду першої інстанції скасовано та постановлено нову, якою скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано дії державного виконавця Лисенко К. М. щодо не здійснення опису та накладення арешту на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2     10 березня 2017 року, неправомірними. Зобов`язано державного виконавця Лисенко К. М. вчинити дії щодо майна боржника, передбачені пунктом шостим частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» від  02 червня 2016 року № 1404-VIII ( далі - Закон № 1404-VIII).
Ухвала апеляційного суду мотивоване тим, що застава, укладена між  божником та ОСОБА_3 для ОСОБА_1 не є обов`язковою, оскільки після укладення договору про звернення стягнення на предмет застави та передання права власності на нього з 19 січня 2014 року та по теперішній час обтяжувач не зареєстрував в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення, а відтак зміна статусу майна, належного боржнику, не відбулася. Вказав, що під час проведення опису та арешту майна державний виконавець, після надання в його розпорядження вказаних вище документів, належним чином не пересвідчився, чи перейшло право власності на належне боржнику ОСОБА_2 майно до іншої особи - ОСОБА_3 . 
При цьому, суд відмовив у задоволенні вимоги про зобов`язання державного виконавця накласти арешт на певне майно, мотивуючи це тим, що у разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення. Зобов`язавши у даному випадку державного виконавця вчинити дії щодо майна боржника, передбачені пунктом шостим частини третьої статті           18 Закону № 1404-VIII.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У серпні 2017 року Інгульський відділ державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Інгульський ВДВС міста Миколаїв ГТУЮ в Миколаївській області) подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні скарги. 
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних               і кримінальних справ від 31 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано справу із суду першої інстанції. 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України ( далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні  2018 року справу передано до Верховного Суду.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 05 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачу. 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга Інгульського ВДВС міста Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення скарги. Посилаючись на вимоги статті 16 Закону України «Про заставу» вказує, що право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, визначених законом, з моменту його реєстрації у нотаріуса. Вказує, що перевіривши наявність обтяження, державний виконавець встановив наявність діючого приватного обтяження строком до 16 жовтня 2017 року, що унеможливлювало звернення стягнення на майно, про опис якого просить заявник.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
14 листопада 2017 року від ОСОБА_1 надійшли заперечення ( відзив) на касаційну скаргу, в якій посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 8 червня 2007 року, яке змінено рішенням Апеляційного суду Миколаївської області                    від 11 жовтня 2007 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 та на його користь з ОСОБА_2 стягнуто борг у сумі 331 746, 05 грн.
 
20 листопада 2007 року Ленінським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист №2-2220.
 
Постановою від 27 грудня 2016 року державний виконавець Лисенко К. М. відкрила виконавче провадження ВП № 53190006 з примусового виконання виконавчого листа №2-2220, виданого Ленінським районним судом               м. Миколаєва 20 листопада 2007 року.
 
У подальшому, до виконавчого провадження ВП № 53190006 приєднанні інші виконавчі провадження, де боржником є ОСОБА_2 , які об`єднані в одне зведене виконавче провадження ЗВП №53346902.
 
15 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір застави. 
 
10 листопада 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду до договору застави від 15 лютого 2007 року.
 
27 грудня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 2 до договору застави від 15 лютого 2007 року.
 
27 грудня 2007 року внесені відомості до Реєстру обтяжень за договором застави від 15 лютого 2007 року з терміном дії до 27 грудня 2012 року, який продовжено до 16 жовтня 2017 року.
 
14 жовтня 2013 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 3, якою збільшено перелік майна, переданого у заставу за договором від 15 лютого 2007 року - акваріум для риб об`ємом 200 літрів, телевізор LG 32LN541U-ZBBDRYLJU, пральна машина LGF80C3LD(P)(1-9), мікрохвильова піч Panasonik NN-ST349M, пилосос LG.
 
19 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір про звернення стягнення на предмет застави та передання права власності на нього згідно додатків № 1, 2 до договору від 15 лютого 2007 року та з урахуванням змін, внесених додатковими угодами.
 
10 березня 2017 року державним виконавцем Лисенко К. М. проведено опис та арешт майна боржника ОСОБА_2 , складено акт. До вказаного акту  увійшли: квартира трикімнатна по АДРЕСА_1 , журнальний стіл коричневого кольору із скляною поверхнею, три картини, крісло шкіряне офісне, стіл письмовий, 4 м`яких стільця сірого кольору.
 
Інше майно - меблева стінка «Епока», м`який куток «Стелла», акваріум для риб об`ємом 130 літрів з тумбою, набір меблів для кухні «Каштан», газова плита «Ariston PH640Mіх», духовка електрична «Ariston FM27Mіх», витяжка «ELICA», спальний гарнітур «Софія», 2 напівшерстяних килими 1,9х2,5 м, килим напівшерстяний 2х3 м, хлібопіч Moulinex home bread, блендер PHILIPS HR1377, кондиціонер CH-S12FTXG, пральна машина Ardo A600, акваріум для риб об`ємом 200 літрів з тумбою, телевізор LG 32LN541U-ZBBDRYLJU, пральна машина LGF80C3LD(P)(1-9), мікрохвильова піч Panasonik                 NN-ST349M, пилосос LG до акту опису та арешту майна не внесені, оскільки державним виконавцем виявлено приватне обтяження вказаного рухомого майна на підставі договору застави з додатками та договору про звернення стягнення на предмет застави, укладених між ОСОБА_2 таТабулою Ю . А . 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено, й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана ухвала  суду апеляційної інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.
Статтею 16 Закону України «Про заставу» визначено, що право застави виникає з моменту укладання договору застави.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих просрочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» цей Закон визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. 
Положенням статті 11 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що обтяження рухомого майна реєструється в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до вимог статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником       і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно зі статтею 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувачі, які зареєстрували обтяження одного і того ж рухомого майна одночасно, мають рівні права на задоволення своїх вимог. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження.
Згідно зі статтею 20 Закону України «Про заставу» Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису  нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави (частина шоста статті 20 Закону України «Про заставу»).
Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.
Згідно зі статтею 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Крім того, частиною третьою статті 18 Закону № 1404-VIII, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, визначено право виконавця під час здійснення виконавчого провадження,  зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законом порядку.
За положеннями статті 56 Закону № 1404-VIII, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, арешт майна божника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. 
Згідно з пунктом першим частини першої статті 51 Закону № 1404-VIII, у редакції на час вчинення  опису майна, для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів.
Із системного аналізу нормативних актів вбачається, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, однак обтяження на таке майно повинно бути зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. У такому випадку реєстрація надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами.
У свою чергу, для задоволення вимог стягувачів у виконавчому провадженні, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів, на підставі якого відкрито виконавче провадження та вчиняються виконавчі дії.
Визначившись зі способами звернення стягнення на заставлене майно, законодавець поклав  на обтяжувача, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, обов`язок до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.
Суд апеляційної інстанції встановивши, що договір застави, укладений         15 лютого 2007 року та зареєстрований в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна  після набрання чинності судовими рішеннями, на підставі яких вчиняються дії про стягнення з боржника ОСОБА_5 боргу на користь стягувача ОСОБА_1 , дійшов обґрунтованого висновку, що за таких обставин застава, укладена між боржником ОСОБА_2 та заставотримувачем ОСОБА_3 , для стягувача ОСОБА_1 не є обов`язковою за приписами статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». 
Встановивши, що обтяжувач до укладення 19 січня 2014 року договору про звернення стягнення на предмет застави та передання права власності на нього - не здійснив реєстрацію у Державному реєстрі обтяжень відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зміна статусу майна, належного боржнику ОСОБА_5 , не відбулася.
Таким чином, обґрунтованими є висновки апеляційного суду щодо  допущення порушень державним виконавцем вимог статті 51,56 Закону       № 1404-VІІІ під час опису майна боржника ОСОБА_2 10 березня 2017 року та зобов`язання виконавця вчинити дії, передбачені пунктом шостим частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII. 
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування ухвали суду апеляційної інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції  у Миколаївській області залишити без задоволення.
 
Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 02 серпня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | Г. В. Кривцова      Б. І. Гулько     Д. Д. Луспеник