Постанова 
Іменем України 
 
13 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 183/5226/18
провадження № 51-3777км19
 
Верховний Суд   колегією суддів Третьої судової  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого              ОСОБА_1 , 
суддів:                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря 
судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                   ОСОБА_5 ,
                  
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 22 липня 2019 року у кримінальному провадженні №42018041500000147 щодо
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковськ, Дніпропетровської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 27 березня 1998 року за частиною 2 статті 215-3, частиною 2 статті 140, частиною 2 статті 206, статті 94, статті 42 Кримінального кодексу України 1960 року   (далі  - КК 1960 року) до покарання у виді 8 років позбавлення волі
засудженого за вчинення злочину, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2019 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі статті 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки. 
Вироком Дніпровського апеляційного суду від 22 липня 2019 року вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2019 року в частині призначеного покарання  ОСОБА_6  скасовано та призначено йому покарання за частиною 3 статті 185 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Так,  згідно з вироком 16 квітня 2018 року ОСОБА_6 проник на територію домоволодіння АДРЕСА_2 ,  відігнув частину дверей господарської споруди і проник до неї, звідки, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, таємно викрав снігоприбирач марки «Snow Line – 46Е» вартістю 3519 грн., бензиновий тример марки «Alpina ТВ 320» вартістю 3233 грн., садову тачку на одному колесі та поливний шланг довжиною 50 метрів на котушці, вартість яких не встановлено, належні ОСОБА_7 .
Із викраденим майном ОСОБА_6 з місця скоєння злочину втік, розпорядившись викраденим на власний розсуд та спричинивши ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 6752 грн.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи висновків суду щодо доведеності його вини та кваліфікації його дій, просив змінити вирок апеляційного суду і на підставі  статті 75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням на строк 3 роки  у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Вважає, що суд, призначаючи покарання, не в повній мірі врахував пом`якшуючі покарання обставини, тому воно є несправедливим через суворість.
Посилається на те, що при призначенні покарання не враховано вимог статтей 50 та 65 КК. 
Зазначив,  що суд безпідставно посилався на те,  що він має непогашену у встановленому порядку судимість, а отже, схильний до вчинення злочину, оскільки це суперечить матеріалам кримінального провадження та вимогам частини 3 статті 88, пункту 1 частини 1 статті 89 КК, відповідно до яких засуджені за вироком суду без призначення покарання або із звільненням від покарання чи такі, що відбули покарання за діяння, злочинність і караність якого усунуто законом, визнаються такими, що не мають судимості. Тобто, ОСОБА_6 вважає себе особою, яка не має судимості.
На його думку, апеляційний суд зробив неправильний висновок про відсутність щирого каяття як обставини, що пом?якшує покарання, у зв?язку з невідшкодуванням ним заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди. Зазначає, що всі викрадені речі було повернуто власнику і він не має матеріальних претензій до нього.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор заперечувала у задоволенні касаційної скарги засудженого. Зазначила, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність непогашеної судимості, а також, що ОСОБА_6 за останні роки чотири рази притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, кожного разу був звільнений від відбування покарання з випробуванням, але на шлях виправлення не став.    
Інших учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду
Висновків суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185 КК, за встановлених судом обставин у касаційній скарзі не оспорено.
Доводи засудженого щодо неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі обвинуваченого Суд, враховуючи надані матеріали кримінального провадження, не може взяти до уваги як обґрунтовані з огляду на таке.
Згідно зі статтею 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог статті 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Як убачається із судового рішення, призначаючи покарання, суд врахував:
- ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до статті 12 КК є тяжким злочином;
-  дані про особу засудженого, який має постійне місце проживання, на обліку у лікарів психіатра, нарколога та фтизіатра не перебуває;
- документи щодо утримання ним малолітньої дитини, матері похилого віку, а також те, що він працевлаштований.
 
Разом із тим суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність непогашеної судимості, оскільки ОСОБА_6 за вироком Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 27 березня 1998 року був засуджений за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 215-3, частиною 2 статті 140, частиною 2 статті 206, статтею 94, статтею 42 КК 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, однак, оскільки ОСОБА_6 був повторно засуджений вироком Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2008 року за частиною 2 статті 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі статті 75 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням на строк 2 роки; вироком Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2008 року за частиною 2 статті 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі статті 75 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням на строк 3 роки; вироком Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2011 року за частиною 2 статті 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі статті 75 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням на строк 2 роки; вироком Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2016 року за частиною 1 статті 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі статті 75 КК звільнений від відбування покарання з випробуванням на строк 1 рік, то перебіг строку погашення судимості починав обчислюватися заново.
 
Статтею 7-1 КК 1960 року визначав поняття тяжкого злочину. Тяжкими злочинами визнавалися перелічені в частині 2 цієї статті умисні діяння, що являють підвищену суспільну небезпеку. Зокрема, до тяжких злочинів належали: умисне вбивство (статті 93, 94 і 96); злісне або особливо злісне хуліганство (стаття 206 частини 2 і 3); незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене при обтяжуючих обставинах (стаття 215-3 частини 2 і 3).

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 55 КК 1960 року такими, що не мали судимості, визнавалися  особи, засуджені до позбавлення волі на строк понад 6 років, але не більше 10 років, якщо вони протягом 8 років з дня відбуття покарання (основного і додаткового) не вчинять нового злочину.
 
Якщо особу у встановленому законом порядку було достроково звільнено від покарання, строк погашення судимості обчислювався виходячи з фактично відбутого покарання з моменту звільнення від відбування покарання (основного і додаткового) (частина 3 статті 55 КК 1960 року).
 
Згідно з пунктом 11 Перехідних положень КК, правила, встановлені КК 1960 року, щодо давності, умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, погашення і зняття судимості, поширюються на осіб, які вчинили злочини до набрання чинності цим Кодексом, за винятком випадків, якщо цим Кодексом пом`якшується кримінальна відповідальність зазначених осіб.
 
Злочин, за вчинення якого ОСОБА_6 був засуджений вироком Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2008 року, був скоєний ним після набуття чинності КК 2001 року.
 
Відповідно до частини 5 статті 90 КК якщо особа, що відбула покарання, до закінчення строку погашення судимості знову вчинить злочин, перебіг строку погашення судимості переривається і обчислюється заново. У цих випадках строки погашення судимості обчислюються окремо за кожний злочин після фактичного відбуття покарання (основного та додаткового) за останній злочин.
 
За таких обставин засуджений вчинив злочин, маючи при цьому непогашену у встановленому порядку судимість, що дало, у свою чергу, підстави суду вважати про схильність ОСОБА_6 до вчинення злочинів. 
 
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про необґрунтованість визнання судом першої інстанції щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання, з огляду на таке.
 
Розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен бути відображений у матеріалах кримінального провадження. 
 
Однак, усупереч твердженням ОСОБА_6 , у матеріалах кримінального провадження відсутні дані на підтвердження засудженим відшкодування збитків потерпілому. 
 
Зі змісту заяви потерпілого поданої до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, видно, що матеріальну шкоду в сумі 6752 грн. йому не відшкодовано. Заява потерпілого з проханням про розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 без його участі та відсутність матеріальних претензій до обвинуваченого свідчить лише про неможливість потерпілого брати участь у судових засіданнях у зв`язку із сімейними обставинами.
 
Згідно з матеріалами кримінального провадження під час досудового розслідування було виявлено та повернуто ОСОБА_7 тільки викрадені тачку і шланг, які не мали для нього особливої цінності.  
 
Бажання повернути інші викрадені речі, а саме: снігоприбирач марки «Snow Line – 46 Е» вартістю 3519 грн. та бензиновий тример марки «Alpina ТВ 320» вартістю 3233 грн., або в інший спосіб відшкодувати збитки чи залагодити наслідки, заподіяні злочином, ОСОБА_6 ані під час досудового розслідування, ані під час судового розгляду не виявив, що свідчить про нещирість каяття. 
Саме з урахуванням зазначених обставин у їх сукупності суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що виправлення і перевиховання ОСОБА_6 неможливі без ізоляції його від суспільства, тому призначив покарання у виді позбавлення волі в межах санкції частини 3 статті 185 КК. При цьому суд зазначив, що саме таке покарання є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нового злочину.
За таких обставин доводи у касаційній скарзі засудженого щодо недотримання судом під час призначення покарання положень статей 50, 65 КК не заслуговують на увагу.
Під час дослідження матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний розгляд кримінального провадження проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанцій і вважає, що з урахуванням обставин провадження, даних про особу обвинуваченого покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості та індивідуалізації покарання, є обґрунтованим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових злочинів.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
у х в а л и в:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського апеляційного суду від 22 липня 2019 року  – без зміни.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
ОСОБА_1                                              ОСОБА_2                            ОСОБА_3