Постанова                                            
Іменем України
 
23 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 314/5246/16-ц
 
провадження № 61-19902св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),             Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , Вільнянська районна державна адміністрація Запорізької області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Запорізької області                     від 19 січня 2017 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Трофимової Д. А.,             Дзярука М. П.,

ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                      ОСОБА_2 , Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання недійсними підстав для реєстрації права власності, зобов`язання скасувати державну реєстрацію права власності та відновлення меж земельної ділянки.
 
Позовна заява мотивована тим, що він є власником земельної ділянки з кадастровим номером 2321582700:10:001:0008, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Вказував, що власником сусідньої земельної ділянки з кадастровим номером 2321582700:03:001:0780 є ОСОБА_2 .
 
Зазначав, що восени 2014 року ним було виявлено, що металевий паркан, який розділяє його з відповідачем земельні ділянки розташовано з порушенням межі позивача на 0,53 метри по всій довжині. Крім того, садовий будинок ОСОБА_2 , частково займає територію його земельної ділянки, від встановленої межі на відстані приблизно 0,9 метра.
 
Звертав увагу на те, що з метою встановлення дійсних меж власної земельної ділянки, ним було замовлено геодезичну зйомку, згідно з якою спеціалістом було визначено, що ОСОБА_2 займає 13.8 кв. м належної йому земельної ділянки.
Вказував, що у відповідь на його скаргу Департамент державної-будівельної інспекції у Запорізькій області надав відповідь, що за результатами проведення перевірки будівництво садового будинку на земельній ділянці АДРЕСА_2 ОСОБА_2 здійснено з порушенням пункту 3.25 Державних будівельних норм ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень».
 
Посилався на те, що частина будинку ОСОБА_5 збудована на його земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, із порушенням прав власника суміжної земельної ділянки, відтак таке будівництво вважається самочинним.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд: 
- визнати незаконними підстави для внесення запису про право власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно на садовий будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 в зв`язку з внесенням у технічний паспорт неправдивих відомостей;
- скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області як спеціального суб`єкта від 27 лютого 2015 року індексний номер 19665092 про право власності              ОСОБА_2 на садовий будинок АДРЕСА_2; 
- визнати недійсним і скасувати свідоцтво про право власності на садовий будинок АДРЕСА_2 видане ОСОБА_2 . реєстраційною службою Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області;
- усунути йому перешкоди у користуванні своєю земельною ділянкою  кадастровий номер 2321582700:10:001:0008 за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення              ОСОБА_2 частини самочинно збудованого садового будинку АДРЕСА_2 на відстань не менше одного метра до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції, та встановити паркан між його земельною ділянкою та земельною ділянкою ОСОБА_2 у відповідності до межових знаків.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2016 року в складі судді Беспалько Т. Д. позов задоволено.
Визнано незаконними підстави для внесення запису про право власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно на садовий будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 в зв`язку з внесенням в технічний паспорт неправдивих відомостей.
Скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області як спеціального суб`єкта, від 27 лютого 2015 року індексний номер 19665092 про право власності ОСОБА_2 на садовий будинок АДРЕСА_2.
Визнано недійсним і скасовано свідоцтво про право власності на садовий будинок АДРЕСА_2 видане ОСОБА_2 . реєстраційною службою Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області.
Усунено перешкоди у користуванні земельною ділянкою ОСОБА_1 кадастровий номер 2321582700:10:001:0008 за адресою:                                        АДРЕСА_1 , шляхом знесення ОСОБА_2 частини самочинно збудованого садового будинку    АДРЕСА_2, на відстань не менше одного метра до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції та зобов`язано встановити паркан між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відповідності до межових знаків.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право власності на садовий будинок ОСОБА_2 зареєстровано 27 лютого 2015 року на підставі технічного паспорту, у якому зазначена неправдива інформація про те, що спірний будинок знаходиться на земельній ОСОБА_2 , отже, реєстрація об`єкту нерухомості ОСОБА_2 , що здійснена за таким технічним паспортом на частині земельної ділянки ОСОБА_1 , є незаконною.
 
Районний суд дійшов висновку про те, що садовий будинок ОСОБА_2 побудовано ним після придбання земельної ділянки у 2012 році.
 
Суд першої інстанції вважав, що беззаперечно встановлено, що земельна ділянка ОСОБА_1 зменшена на 13,9 кв. м за рахунок того, що на його ділянці частково розташований будинок, який належить ОСОБА_2 , та територією саду. Отже, розташування спірного садового будинку на ділянці позивача суперечить вимогам пункту 3.25 Державних будівельних норм              ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 р. N 44, відтак, рішення державного реєстратора про реєстрацію права приватної власності на садовий будинок та державна реєстрація спірного будинку порушує права ОСОБА_1 на земельну ділянку 2321582700:10:001:0008, є незаконним та підлягає скасуванню.
 
Оскільки частина будинку відповідача ОСОБА_2 збудована на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, із порушенням прав власника суміжної земельної ділянки, відтак відповідно до статті 376 ЦК України таке будівництво вважається самочинним.
 
Районний суд на підставі частини першої статті 321, частини першої статті 386 ЦК України, статті 91, частини першої статті 106, частини першої статті 107, частин другої, третьої статті 152, статті 212 ЗК України вважав позов обґрунтованим та задовільнив позовні вимоги ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції 
 
Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2016 року скасовано.
Ухвалено нове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання недійсними підстав для реєстрації права власності, зобов`язання скасувати державну реєстрацію права власності, відновлення меж земельної ділянки, відмовлено.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що районний суд, визнаючи недійсними підстави для внесення запису про право власності не зазначив, який саме правочин або правовий акт він мав на увазі. Крім того, судом не зазначено у судовому рішенні жодної правової норми, на якій би ґрунтувалися висновки про визнання правочину недійсним з урахуванням положень статті 215 ЦК України. 
 
Апеляційний суд зазначив, що на час набуття права власності              ОСОБА_1 на земельну ділянку, садовий будинок ОСОБА_6 вже був побудований, а твердження про те, що спірний будинок побудований відповідачем не підтверджено під час розгляду справи.
 
Крім того, апеляційний суд взяв до уваги висновки Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 січня 2016 року у справі № 314/4326/15 за позовом ОСОБА_1 до Реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області, ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним та скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої господарської будівлі, в порушення статей 212-215 ЦПК України 2004 року, не встановив фактичних обставин справи та не перевірив чи має місце самочинне будівництво.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи

 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що рішення апеляційного суду Запорізької області підлягає скасуванню, оскільки у матеріалах справи міститься достатньо доказів, які свідчать про порушення його прав відповідачем, у тому числі документи уповноважених органів, на підставі яких ОСОБА_2 притягнено до адміністративної відповідальності. 
 
Стверджує, що його земельна ділянка зменшена на 13,9 кв. м, оскільки на ній частково розміщений будинок, що належить ОСОБА_2 , та порушує його право власності. Крім того, зазначає, що відповідно до статті 376 ЦК України будинок ОСОБА_2 є самочинним будівництвом.
 
Вважає, що апеляційний суд при вирішенні питання щодо існування будинку на час придбання ОСОБА_2 земельної ділянки, взяв до уваги документи, що не відповідають вимогам закону, натомість проігнорував належно оформлені документи, які посвідчені у нотаріальній формі і які підтверджують порушення його права власності. При цьому посилається на статтю 9 Конституції України, статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Доводи особи, яка подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу
 
У квітні 2017 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу                    ОСОБА_1 та зазначив, що касаційна скарга є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
 
Зазначає, що суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що районним судом не вказано, який саме правочин або правовий акт визнано недійсним, а такого способу захисту як визнання підстав для внесення запису про право власності не існує.
 
Стверджує, що спірний садовий будинок збудований попереднім власником, а не ним, відтак він не може нести відповідальність за самочинне будівництво.
 
Звертає увагу на те, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передану до Верховного Суду.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу 
Лідовцю Р. А.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Згідно з довідкою голови обслуговуючого кооперативу «Ремонтник ЗАЛК» від 08 жовтня 2012 року, виданої ОСОБА_7 станом на 08 жовтня 2012 року на земельній ділянці за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, Люцернянська сільська рада, за межами населеного пункту капітальних будівель не було.
 
Відповідно до заяви продавця ОСОБА_7 та покупця ОСОБА_2 від 11 жовтня 2012 року, наданої нотаріусу Пянтковській О . Г . та завіреної даним нотаріусом, на момент продажу ділянки за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, Люцернянська сільська рада, за межами населеного пункту, капітальних будівель та споруд на ній не було (а. с. 19).
 
Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 11 жовтня             2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Пянтковською О. Г. за реєстраційним № 7393, ОСОБА_7 продала ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0665 га, кадастровий номер 2321582700:03:001:0780, що розташована за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, Люцернянська сільська рада, за межами населеного пункту (а. с. 5-6).
У частинах першій, другій пункту 8 вказаного договору зазначено, що на момент купівлі-продажу земельної ділянки «будь-яких споруд та будівель немає, від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення.
Продавець стверджує, що на вищевказаній земельній ділянці капітальних будівель та споруд немає, що підтверджується даними про експертну оцінку земельної ділянки, зазначеними на сторінці 27 Звіту № 09/10/2 про експертну грошову оцінку земельної ділянки, виданому Товариством з обмеженою відповідальністю «Едем» 09 жовтня 2012 року».
 
У договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 17 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Пянтковською О. Г., зазначено, що              ОСОБА_8 продала ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0460 га, кадастровий номер 2321582700:10:001:0008, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 9-10).
 
Актом встановлення меж земельної ділянки від 16 грудня 2014 року, складеним Виконавчим комітетом Люцернянської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, встановлено, що ОСОБА_2 , членом садівничого товариства «Ремонтник ЗАЛК», ділянка № 13 , порушено межі земельної ділянки гр. ОСОБА_1 (а. с. 12).
 
Відповідно до свідоцтва про право власності від 27 лютого 2015 року за               ОСОБА_2 зареєстровано право власності на садовий будинок АДРЕСА_2 (а. с. 7).
 
Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 06 червня 2016 року до ОСОБА_2 застосовано адміністративну відповідальність за частиною першою статті 96 КУаАП за будівництво садового будинку на земельній ділянці № 13 з порушенням пункту 3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень»                (а. с. 73-74).
 
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 січня 2016 року у справі № 314/4326/15 за позовом ОСОБА_1 до Реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області, ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсним та скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а. с. 50-52).
 
Відповідно до постанови № 68 у справі про адміністративне правопорушення           від 10 червня 2016 року ОСОБА_2 призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850,00 гривень. Вказана постанова не оскаржувалася (а. с. 75-77).
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
 
Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).
Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
 
Згідно зі статтею 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.
 
Статтею 107 ЗК України, передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.
 
За змістом статті 108 ЗК України, у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.
 
Стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» передбачено, що самовільне зайняття земельної      ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
 
Згідно із частиною другою статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил
Частиною 7 цієї ж норми передбачено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
 
З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.
 
Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення. 
 
Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
 
Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що земельна ділянка                ОСОБА_1 зменшена на 13,9 кв. м за рахунок того, що на ній частково розміщений будинок, що належить ОСОБА_2 , та порушує його право власності. 
 
Задовольняючи позов суд першої інстанції вважав доведеним факт порушення права власності  ОСОБА_1 на підставі акту встановлення меж земельної ділянки від 26 грудня 2014 року та документів про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності. Не погоджуючись з такими висновками, апеляційний суд скасував рішення районного суду та прийняв нове рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки судом не зазначено жодної правової норми, на якій би ґрунтувалися висновки про визнання правочину недійсним, на час набуття права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, садовий будинок ОСОБА_6 вже був побудований, а вимоги про знесення частини будівлі є такими, що неможливо виконати.
 
Колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції та вважає, що оскаржуване рішення не підлягає скасуванню, оскільки апеляційний суд надав належної оцінки всім обставинам справи та правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин.
Зокрема, вимоги про визнання незаконними підстав для внесення запису про право власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно на садовий будинок № 13 літ. «А» за ОСОБА_2 не підлягають задоволенню з огляду на те, що ні позивачем, ні районним судом не зазначено та не конкретизовано, які підстави слід визнати недійсними. 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 лютого 2015 року підставою внесення запису про право власності на вказаний будинок є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 19665092 від 27 лютого 2015 року. При цьому, задовольняючи зазначену позовну вимогу, районний суд не зазначив, які положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших нормативних документів були порушені державним реєстратором при реєстрації права власності на садовий будинок № 13 літ. «А» за                        ОСОБА_2 .
 
Висновки апеляційного суду про те, що нас час набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку садовий будинок ОСОБА_2 вже був побудований, оскільки технічний паспорт на зазначений будинок був виготовлений до набуття права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, є правильними з огляду на те, що початок оформлення правовстановлюючих документів на право власності на спірний будинок відбувся до набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, тому твердження заявника про ймовірні періоди будівництва спірного будинку не заслуговують на увагу, оскільки він не був присутнім при таких діях. Крім того, матеріалами справи підтверджуються доводи ОСОБА_2 про те, що на момент придбання ним земельної ділянки, спірний будинок вже існував.
 
Колегія суддів вважає, що апеляційним судом правильно взято до уваги висновки Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 січня     2016 року про те, що здійснюючи оформлення права власності на спірний будинок, ОСОБА_2 дотримано встановленого порядку такого оформлення.
 
Вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення частини спірного будинку не підлягають задоволенню, оскільки позивач просив вжити крайніх мір по усуненню порушень його прав. Натомість, першочергово повинна була бути заявлена вимога про проведення відповідної перебудови, а у випадку відмови від її проведення - знесення самочинного будівництва за рахунок особи, яка його здійснила. Крім того, ОСОБА_1 не надано доказів технічної можливості демонтажу частини будинку без пошкодження конструкції споруди житлового будинку в цілому. Отже така вимога є передчасною.
 
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно із частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі        статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції. 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Б. І. Гулько   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк