Постанова  
Іменем  України
 
02 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 2-779/09
 
провадження № 61-7276св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
представник позивача -адвокат Малиневський Павло Петрович,
відповідач -  ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Малиневського Павла Петровича, на постанову Дніпровського апеляційного суду                          від 06 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Варенко О. П.,                       Лаченкової О. В., Свистунової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на земельну ділянку.
Позовна заява мотивована тим, що 10 липня 2001 року між ним та ОСОБА_2 укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 5,260 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за 35 000 грн, які були одержані ОСОБА_2 у момент підписання договору.
Позивач взяті на себе зобов`язання виконав у повному обсязі, передав ОСОБА_2 грошові кошти. Відчуживши спірну земельну ділянку, відповідач, посилаючись на хворобу, постійно ухилялася від посвідчення договору у нотаріальному порядку, як того передбачає закон.
Ураховуючи викладене, на підставі статті 47 ЦК УРСР  ОСОБА_1 просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки розміром 5,260 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровській області від 10 липня 2001 року, укладений між ним і ОСОБА_2 , визнати за ним право власності на вказану земельну ділянку та стягнути з відповідача на його користь сплачений судовий збір.
 
Короткий зміст судових рішень
 
Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області               від 29 вересня 2009 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Угоду купівлі-продажу земельної ділянки площею 5,260 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровській області від 10 липня 2001 року, за 35 000,00 грн, укладену  між   ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнано дійсною.
Визнано право власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 5,260 га у межах згідно з планом, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровській області, яка належала ОСОБА_2 , згідно з державним актом на право приватної власності на землю серія 1У-ДП                   № 111263, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за Мд № 4888 від 01 червня 2001 року.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач повністю виконав умови договору, а саме сплатив грошові кошти в обумовленому в договорі розмірі, проте відповідач від нотаріального посвідчення цього договору ухиляється, тому є підстави для застосування статті 47 ЦК УРСР.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня                 2016 року поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області                  від 29 вересня 2009 року.
 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня                2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області                  від 29 вересня 2009 року скасовано та ухвалено нове рішення.
У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 відмовлено.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. 
Рішення Апеляційного суду  Дніпропетровської області від 14 липня                   2016 року залишено без змін.
 
Постановою Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року заяву        ОСОБА_1 задоволено частково.
Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2016 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про прийняття апеляційної скарги.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня                2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2009 року, у зв`язку з пропуском без поважних причин строку апеляційного оскарження.
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.
Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня                    2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 вересня                2018 року поновлено ОСОБА_2 , правонаступником якої є                     ОСОБА_3 , строк на апеляційне оскарження рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2009 року.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , задоволено. 
Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області                    від 29 вересня 2009 року скасовано і ухвалено нове.
Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на земельну ділянку.
 
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову  ОСОБА_1 , виходив із того, що нормами ЗК України 1990 року, який діяв на час укладення між сторонами у простій письмовій формі договору купівлі-продажу земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, від 10 липня 2001 року, заборонялося продавати або іншим способом відчужувати земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
На теперішній час також встановлена заборона на продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок, виділених у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, передбачена пунктом 15розділу Х «Перехідних положень» ЗК України (у редакції 2002 року).
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У квітні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат                       Малиневський П. П., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2019 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Малиневського П. П., про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задоволено. 
Поновлено представнику ОСОБА_1 - адвокату Малиневському П. П., строк на касаційне оскарження судового рішення. 
Відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 2-779/09 з Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області. 
 
У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2019 року справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним та визнання права власності на земельну ділянку призначена до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно поновив строк апеляційного оскарження, на що звертав увагу Верховний Суд України, скасовуючи попередні судові рішення, оскільки достатньою підставою для відмови у поновленні процесуальних строків є не лише поінформованість особи про результати судового розгляду, а й сам факт обізнаності про наявність судового провадження.
У матеріалах справи міститься опис вкладення та повідомлення про вручення цінного листа, згідно з якими ОСОБА_2 отримала копію рішення суду першої інстанції та була обізнана про його зміст, як мінімум, з 20 жовтня 2009.
Проте суд апеляційної інстанції знову поновив відповідачу строк апеляційного оскарження, не навівши жодних на те поважних причин та не встановивши, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження і втручання у принцип правової визначеності. 
Що стосується постанови апеляційного суду по суті, то, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд послався на норми законодавства, які чинними на момент виникнення правовідносин між сторонами не були.
Так, на момент підписання сторонами договору купівлі-продажу                           від 10 липня 2001 року діяв ЗК України 1990 року, який не містив не тільки пункту 15, а й самого розділу «Перехідні положення». Останнім розділом ЗК України 1990 року був розділ X з назвою «Міжнародні договори».
Мораторій на відчуження земельних ділянок для «ведення товарного сільськогосподарського виробництва» було запроваджено лише з 01 січня 2002 року, після набрання чинності новим ЗК України (пункт 15 Перехідних положень).
Відтак, апеляційний суд надав мораторію на відчуження окремих земельних ділянок зворотну дію в часі, що прямо заборонено статтею 58 Конституції України.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У травні 2019 року ОСОБА_3 , як правонаступник  ОСОБА_2 , подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, надав належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_2 на підставі рішення 12 сесії 23 скликання Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровській області                       від 06 листопада 2000 року № 102 було передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у приватну власність земельну ділянку площею 5,260 га у межах згідно з планом, яка розташована на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровській області (а.с. 7, т. 1).
01 червня 2001 року зареєстровано акт в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Мд № 4888.
 
10 липня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки розміром 5,260 га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 8, т. 1).
Відповідно до умов вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 липня 2001 року, укладеного у простій письмовій формі,                     ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 земельну ділянку розміром 5,260 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за 35 000 грн (а.с. 8, т. 1).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла (а.с. 182, т. 1).
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2018 року до участі у справі як правонаступника ОСОБА_2 залучено ОСОБА_3 . 
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката                 Малиневського П. П., підлягає частковому задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
Згідно зі статтею 48 ЗК УРСР 1990 року землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для потреб сільського господарства або призначені для цих цілей. 
Землі сільськогосподарського призначення надаються: 1) громадянам - для ведення особистого підсобного господарства, індивідуального садівництва і городництва; 2) кооперативам громадян - для колективного садівництва і городництва; 3) громадянам, колгоспам, радгоспам, іншим сільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам і організаціям - для ведення товарного сільського 
господарства; 4) сільськогосподарським науково-дослідним установам, учбовим та іншим закладам, сільським виробничо-технічним училищам і загальноосвітнім школам - для дослідних, навчальних цілей, пропаганди   передового досвіду і для ведення сільського господарства;                                       5) несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям, релігійним організаціям - для ведення підсобного сільського господарства.      У випадках, передбачених законодавством Української РСР, землі сільськогосподарського призначення можуть надаватись для ведення сільського господарства іншим організаціям. 

Відповідно до положень статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.
Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
У частині першій статті 45 ЦК УРСР передбачено, що недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за  собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.
Згідно з статтею 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод  обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.
Якщо одна з сторін повністю або частково виконала  угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. 
 
Суд першої інстанції встановив, що  ОСОБА_1 виконав умови договору, сплатив грошові кошти у розмірі 35 000 грн у момент підписання договору, але ОСОБА_2 ухилилась від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, що нею не спростовано.
При цьому  ОСОБА_2 не заперечувала проти задоволення позовних вимог. 
 
Відповідно до частини четвертої статті 174 ЦПК України 2004 року у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
 
Отже, суд першої інстанції, встановивши всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законне рішення. 
 
Колегія суддів не погоджується з висновком апеляційного суду про те, що на час укладення між сторонами у простій письмовій формі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 липня 2001 року заборонялося продавати або іншим способом відчужувати земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, тобто діяв мораторій на відчуження земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
 
На момент підписання сторонами договору купівлі-продажу                           від 10 липня 2001 року діяв ЗК України 1990 року, який не містив не тільки пункту 15, а й самого розділу «Перехідні положення». Останнім розділом ЗК України 1990 року був розділ X з назвою «Міжнародні договори».
Мораторій на відчуження земельних ділянок для «ведення товарного сільськогосподарського виробництва» було запроваджено лише з 01 січня 2002 року, після набрання чинності новим ЗК України (пункт 15 Перехідних положень).
Відтак, апеляційний суд надав мораторію на відчуження окремих земельних ділянок зворотну дію в часі, що прямо заборонено статтею 58 Конституції України.
Крім того, відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)  (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. 
 
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. 
 
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. 
 
Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. 
Таким чином, якщо особі не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно, тобто якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар», необхідний баланс не буде дотриманий (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
 
Встановлено, що ОСОБА_1 з 2009 року є власником спірної земельної ділянки на підставі судового рішення і скасування його через надто великий строк є непропорційним втручанням у право власності.
 
Разом з тим колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про незаконність поновлення апеляційним судом строку апеляційного оскарження, оскільки такі дії апеляційного суду є в межах його дискреційних повноважень і суд навів мотиви такого судового рішення.    
 
За обставинами цієї справи, враховуючі усі наведені вище принципи, Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, рішення апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Ураховуючи скасування рішення апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову, беручи до уваги вимоги статті 141 ЦПК України, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню: судові витрати, сплачені при поданні позовної заяви у розмірі 380,00 грн; судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги у розмірі 420,00 грн; судовий збір, сплачений за подання заяви про перегляд судового рішення у розмірі 832,00 грн;  касаційної скарги судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги 1 280,00 грн.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Малиневського Павла Петровича, задовольнити частково.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року скасувати, рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2009 року залишити в силі.
 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 : судові витрати, сплачені при поданні позовної заяви у розмірі 380,00 грн; судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги у розмірі               420,00 грн; судовий збір, сплачений за подання заяви про перегляд судового рішення у розмірі 832,00 грн;  касаційної скарги судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги 1 280,00 грн, а всього 2 912 грн. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
Б. І. Гулько
Г. В. Кривцова
Р. А. Лідовець