Постанова
Іменем України
 
11 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 212/9065/15-ц

провадження № 61-9054св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
заявник - комунальний заклад «Криворізький психоневрологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради»,
заінтересована особа - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року у складі судді Борис О. Н. та народних засідателів: Коваленка Р. А., Абрамова О. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у складі колегії суддів: 
Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ:
 
Короткий зміст позовних вимог:
 
У жовтні 2015 року комунальний заклад «Криворізький психоневрологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» (далі - КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради») звернувся до суду із заявою про госпіталізацію в примусовому порядку ОСОБА_1 
 
Заява мотивована тим, що 28 жовтня 2015 року о 18 год. 30 хв. бригадою швидкої медичної допомоги до приймального відділення була доставлена ОСОБА_1 , у зв`язку з її неадекватною поведінкою, а саме: побиття матері тенісною ракеткою, погрозою виплигнути з балкона. Після огляду ОСОБА_1 була госпіталізована до психіатричного відділення.
 
ОСОБА_1 перебуває на обліку у лікаря психіатра з 02 серпня 
2007 року з діагнозом F 31.3 Біполярний афективний розлад. Поточний епізод помірної депресії. З заяви матері та сестри хворої слідує, що її психічний стан останнім часом погіршився, вона стала конфліктувати з рідними, погрожувала розправою, почала забалакуватися, стала висловлювати суїцидальні думки, погрожувала виплигнути з балкона, залишила передсмертну записку. В клінічній картині на перший план виступає стійка параноїдна симптоматика з маячними ідеями відношення, внаслідок чого хвора виявляє реальні наміри та дії, які представляють собою безпосередню небезпеку для оточуючих та себе. За висновками комісії лікарів-психіатрів диспансеру ОСОБА_1 страждає тяжким психічним захворюванням у вигляді шизофренії, параноїдної форми з параноїчним синдромом, у зв`язку з чим вона потребує лікування та госпіталізації до психіатричного стаціонару в примусовому порядку.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року заяву 
КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» про госпіталізацію в примусовому порядку ОСОБА_1 задоволено.
 
Госпіталізовано в примусову порядку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до психіатричного стаціонару КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради».
 
Рішення суду мотивовано тим, що  ОСОБА_1 страждає тяжким психічним захворюванням у вигляді шизофренії параноїдної форми з параноїчним синдромом, а неможливість усвідомлення нею необхідності лікування є підставою її госпіталізації для надання психіатричної допомоги в примусовому порядку.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для госпіталізації ОСОБА_1 до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди. Госпіталізація ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку викликана станом її здоров`я, яка у зв`язку з неадекватної поведінкою створювала безпосередню небезпеку для оточуючих та самої себе.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:
 
26 квітня 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.
 
Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_1  незаконно затримали в її житловому приміщенні без відповідного рішення суду та під час затримання працівниками поліції не складався відповідний протокол. До неї незаконно застосовувалися примусові заходи з боку медичного персоналу не лише під час затримання, але й в психіатричній лікарні. Також, зазначає, що введення людині психотропних чи наркотичних речовин проти її волі заборонено законом та є злочином. Вважає, що судами не була дотримана процедура встановлення та доведення того, що вона дійсно психічно хвора та потребує лікування та чи є тримання у психіатричній лікарні відповідним підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції захисту прав людини і основоположних свобод. 
 
Доводи інших учасників справи:
 
12 червня 2019 року КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» через засоби поштового зв`язку подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу 
ОСОБА_1 відхилити, а рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року залишити без змін.
 
Відзив мотивовано тим, що ухвалюючи рішення у справі, суди повно та всебічно дослідили наявні у матеріалах справи докази, надали їм належну оцінку, внаслідок чого було ухвалено законні та обґрунтовані судові рішення, а тому підстав для їх скасування немає. Також, зміст відзиву на касаційну скаргу обґрунтований правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (касаційне провадження № 14-9свц18).
 
Рух касаційної скарги:
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року поновлено 
ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 
03 листопада 2015 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи № 212/9065/15-ц з Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.
 
У червні 2019 року матеріали цивільної справи № 212/9065/15-ц надійшли до Верховного Суду та передано судді-доповідачу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року справу № 212/9065/15-ц призначено до судового розгляду.
 
Щодо заявлених клопотань:
 
Одночасно у касаційній скарзі заявник просить не розглядати її касаційну скаргу у письмовому провадженні без виклику учасників судового процесу, а розглянути обов`язково у відкритому судовому засіданні з викликом усіх сторін.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у справі за заявою КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» про госпіталізацію в примусовому порядку ОСОБА_1 у загальному порядку та у відкритому судовому засіданні з викликом усіх сторін, - відмовлено.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ: 
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи:
 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_1 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку у лікаря-психіатра 
КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» з 02 серпня 2007 року з діагнозом: F 31.3 Біполярний афективний розлад. Поточний епізод помірної депресії. 
 
Перебувала на лікуванні у КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» у періоди з:
 
- 30 липня 2007 року по 21серпня 2007 року; 
 
- 24 червня 2008 року по 02 липня 2008 року; 
 
- 12 січня 2009 року по 30 січня 2009 року; 
 
- 13 грудня 2014 року по 20 грудня 2014 року; 
 
- 06 січня 2015 року по 02 лютого 2015 року;
 
- 08 вересня 2015 року по 09 жовтня 2015 року.
 
28 жовтня 2015 року о 18 год. 30 хв. бригадою швидкої медичної допомоги до приймального відділення була доставлена ОСОБА_1 , у зв`язку з її неадекватною поведінкою, а саме: побиття матері тенісною ракеткою, погрозою виплигнути з балкона. Після огляду ОСОБА_1 була госпіталізована до психіатричного відділення.
 
З заяви матері та сестри хворої слідує, що її психічний стан останнім часом погіршився, вона стала конфліктувати з рідними, погрожувала розправою, почала забалакуватися, стала висловлювати суїцидальні думки, погрожувала виплигнути з балкона, залишила передсмертну записку. 
 
Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів від 29 жовтня 2015 року № 3019 в клінічній картині на перший план виступає стійка параноїдна симптоматика з маячними ідеями відношення, внаслідок чого хвора виявляє реальні наміри та дії, які представляють собою безпосередню небезпеку для оточуючих та себе. 
 
Комісія лікарів-психіатрів диспансеру дійшла висновку, що ОСОБА_1 страждає тяжким психічним захворюванням у вигляді шизофренії, параноїдної форми з параноїчним синдромом та потребує лікування в умовах стаціонару без її згоди.
 
Задовольняючи заяву, суди попередніх інстанцій виходили з наявності підстав, передбачених статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для госпіталізації ОСОБА_1 до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди. Госпіталізація ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку викликана станом її здоров`я, яка у зв`язку з неадекватної поведінкою створювала безпосередню небезпеку для оточуючих та самої себе.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права:
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.
 
Відповідно до пункту 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.
 
Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади.
 
Відповідно до частини першої статті 279 ЦПК України (в редакції 2004 року) за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 280 ЦПК України (в редакції 
2004 року) у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.
 
До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.
 
Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
 
За наявності, зокрема, обґрунтованого висновку комісії лікарів-психіатрів                                     від 29 жовтня 2015 року № 3019 про необхідність госпіталізації 
ОСОБА_1 у психіатричний стаціонар суди попередніх інстанцій зробили обґрунтований висновок про наявність, станом на день звернення із заявою, правових підстав для госпіталізації в примусовому порядку ОСОБА_1 до психіатричного закладу без її згоди, оскільки вона з 
02 серпня 2007 року знаходиться під наглядом лікаря психіатра з діагнозом F 31.3 Біполярний афективний розлад. Поточний епізод помірної депресії. В клінічній картині на перший план виступає стійка параноїдна симптоматика з маячними ідеями відношення, внаслідок чого хвора виявляє реальні наміри та дії, які представляють собою безпосередню небезпеку для оточуючих та себе. ОСОБА_1 страждає тяжким психічним захворюванням у вигляді шизофренії, параноїдної форми з параноїчним синдромом та потребує лікування в умовах стаціонару без її згоди 
(т. 1, а. с. 4).
 
Доводи касаційної скарги щодо відсутності підстав для примусової госпіталізації ОСОБА_1 до психіатричного закладу є безпідставними і такими, що спростовуються вищевказаним висновком комісії лікарів-психіатрів від 29 жовтня 2015 року № 3019.
 
За правилами статті 281 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) справа за заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку чи про припинення надання амбулаторної психіатричної допомоги, госпіталізацію у примусовому порядку розглядається в присутності особи, щодо якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, з обов`язковою участю прокурора, лікаря-психіатра, представника психіатричного закладу, що подав заяву, та законного представника особи, щодо якої розглядаються питання, пов`язані з наданням психіатричної допомоги.
 
Під час судового засідання у суді першої інстанції, де були присутні: прокурор - Воїн О. М., представник психіатричного закладу - Остапова С. В. , адвокат ОСОБА_1 - Калюпін Ю. В., лікар-психіатр - ОСОБА_5 та ОСОБА_1, остання пояснила, що у 2007-2009, 2014-2015 роках дійсно перебувала на лікуванні у КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» добровільно. Проте, зауважила, що у 2007 та 2008 роках, підпис у заяві про проходження лікування поставила під тиском. 
 
ОСОБА_1 у судовому засіданні не заперечувала, що потребує допомоги, проте лікуватись мала бажання виключно в місті Дніпро, оскільки там більш кваліфіковані психіатри.
 
Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.
 
Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людинищодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.
 
Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.
 
Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.
 
Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.
 
Зазначене відповідає правовій позиції, висловленійу постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (касаційне провадження № 14-9свц18).
 
ЄСПЛ у рішенні від 19 квітня 2012 року у справі «М. проти України», яке набуло статусу остаточного 19 липня 2012 року, зауважив, що особу не можна позбавити волі на підставі психічного розладу, якщо не дотримано три мінімальні умови: 1) психічний розлад особи має підтвердити надійна об`єктивна медична експертиза; 2) психічний розлад має бути такого ступеню, який вимагає обов`язкової госпіталізації; 3) обґрунтованість тривалої госпіталізації залежить від стійкості такого розладу (див. справи «Уінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands) від 24 жовтня 1979 р.,§ 39, Серія A № 33 і «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [GC]від 17 січня 2012 р., № 36760/06, § 145).
 
Законність затримання залежить від того, чи відповідає воно процесуальним і змістовим аспектам внутрішнього законодавства (див. справу Уінтерверп, згадану вище, с. 17-18, § 39). Однак не кожний недолік у  постанові про затримання означатиме, що таке затримання є незаконним, відповідно до статті 5 § 1. Термін затримання є, фактично, «законним», якщо він базується на судовому рішенні. З метою оцінки відповідності Стандарти Ради Європи в сфері охорони здоров`я та практика їх застосування 111 стаття 5 § 1 Конвенції необхідно чітко розрізняти ex facie недійсні ордери на затримання, наприклад, видані судом із перевищенням юрисдикції або коли зацікавлену сторону не повідомили про слухання належним чином, і ордери на затримання, які prima facie дійсні й ефективні доти, поки їх не скасував суд вищої інстанції. Ордер на затримання слід вважати недійсним ex facie, якщо помилка в ордері становила «грубе і очевидне порушення» у винятковому сенсі, зазначеному Судом як прецедентне право (див. «Мурен проти Німеччини» (Mooren v. Germany) [GC] від 09 липня 2009 р., № 11364/03, §§ 74 і 75, з подальшими посиланнями).
 
Обґрунтування постанови про затримання є важливим фактором у визначенні того, чи затримання особи слід вважати необґрунтованим. Суд вважає, що відсутність будь-яких підстав, викладених судовими органами у їх рішеннях, які дозволяли затримання на тривалий період часу, є несумісною з принципами захисту від свавілля, передбаченими статтею 5 § 1 (див. «Стасаітіс проти Литви» (Stasaitis v. Lithuania) від 21 березня 2002 р., № 47679/99, § 67; «Нахмановіч проти Росії» (Nakhmanovich v. Russia) від 2 березня 2006 р., № 55669/00, § 70; і «Бєлєвіцький проти Росії» (Belevitskiy v. Russia) від 1 березня 2007 р., № 72967/01, § 91).
 
Затримання особи є настільки серйозним заходом, що виправданим він є тільки у випадку, коли було розглянуто інші, менш суворі заходи, але вони виявилися недостатніми для захисту особи або суспільних інтересів, що вимагають затримання такої особи. Це означає, що того факту, що позбавлення волі відбувається згідно з національним законодавством, недостатньо, його необхідність має бути обґрунтована з урахуванням обставин (див. «Вітольд Літва проти Польщі» (WitoldLitwa v. Poland), 
№ 26629/95, § 78, ЄСПЛ 2000-III).
 
Враховуючи важливість особистої свободи, національне законодавство має відповідати стандартам «законності», викладеним у Конвенції, тобто бути достатньо чітким і передбачуваним у застосуванні (див., наприклад, «Кавка проти Польщі» (Kawka v. Poland) від 09 січня2001 р., № 25874/94, § 49). Крім того, умова затримання «відповідно до процедур, передбачених законом», повинна бути включена до національного законодавства зі «справедливими і належними процедурами» і належним правовим захистом проти свавільного позбавлення волі (див. Уінтерверп, згадано вище, с. 19-20, § 45; «Амуур проти Франції» (Amuur v. France), рішення від 25 червня 1996 р., Звіти 1996-III, с. 851-52, § 53; і «Х.Л. проти Сполученого Королівства» (H.L. v. the United Kingdom),№ 45508/99, § 115, ЄСПЛ 2004-IX).
 
Судом апеляційної інстанції у справі установлено, що станом на день звернення КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» із відповідною заявою про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку ОСОБА_1 були наявні підстави для такої госпіталізації, які установлені комісією лікарів-психіатрів, госпіталізація особи до психіатричного закладу відповідає положенням Закону України «Про психіатричну допомогу» та вимогам процесуального законодавства. Під час розгляду справи судом було досліджено та враховано передсмертну записку, зміст якої також підтверджує, що ОСОБА_1 виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих. Застосування такого засобу, як госпіталізація в примусовому порядку, є необхідним, оскільки її обстеження та лікування можливі лише в умовах психіатричного стаціонару.
 
Матір ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та її сестра ОСОБА_4  також просили про госпіталізацію ОСОБА_1 у психіатричний стаціонар в примусовому порядку (т. 1, а. с. 6-7, 9).
 
Установивши указані обставини, за наявності обґрунтованого висновку комісії лікарів-психіатрів та інших доказів, які належним чином досліджені судами попередніх інстанцій, врахувавши покази, надані сторонами під час судового засідання, суди забезпечили дотримання при розгляді даної справи положень пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.  
 
Щодо доводів касаційної скарги:
 
Доводи заявника про те, що її незаконно затримали в її житловому приміщенні без відповідного рішення суду та під час затримання працівниками поліції не складався відповідний протокол, до неї незаконно застосовувалися примусові заходи з боку медичного персоналу не лише під час затримання, але й в психіатричній лікарні, введення людині психотропних чи наркотичних речовин проти її волі заборонено законом та є злочином, не приймаються до уваги, оскільки у контексті даної справи питання щодо законності дій працівників медичного персоналу не вирішувалось (не є предметом розгляду цієї справи), а тому такі доводи не можуть бути предметом дослідження суду касаційної інстанції в силу правил статті 400 ЦПК України.
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
З урахуванням вищезазначених вимог закону, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, повно та всебічно з`ясували обставини справи, вірно застосувавши положення Закону України «Про психіатричну допомогу Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, практику Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, дійшли до правильного висновку про те, що лікування ОСОБА_1 можливе лише в умовах психіатричного стаціонару.  
 
Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
 
Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | С. Ю. Бурлаков
| Є. В. Коротенко
| В. М. Коротун
| В. П. Курило