Постанова                                                
Іменем України
 
23 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 333/7311/16-ц
провадження № 61-32057св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Державна казначейська служба України, прокуратура Дніпропетровської області, ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2017 року в складі судді Круглікової А. В. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 11 липня 2017 року в складі колегії суддів: Кримської О. М., Маловічко С. В., Подліянової Г. С.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України, прокуратури Дніпропетровської області, Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивував тим, що в період з 03 липня 2013 року до 23 грудня 2013 року ОСОБА_1 був безпідставно притягнутий до кримінальної відповідальності за особливо тяжке кримінальне правопорушення, внаслідок чого, останньому було повідомлено про підозру у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення (вбивства), затримано та взято під варту на 
1 місяць 20 днів, застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту тривалістю 4 місяці 24 дні. Також, за місцем його проживання було безпідставно проведено обшук. 
Внаслідок зазначених дій позивачу заподіяно майнову шкоду у розмірі витрат на правову допомогу адвоката в сумі 15 000,00 грн та моральну шкоду в розмірі 129 798,26 грн.
З урахуванням зазначеного просив суд позов задовольнити в повному обсязі.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11 липня 2017 року, позов задоволено частково.
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 - 18 166,08 грн на відшкодування моральної шкоди та 
528,05 грн витрат на оплату послуг адвоката.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про наявність підстав та умов для відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу незаконними діями досудового розслідування, відповідно до приписів статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі ? Закон), оскільки встановлено незаконність притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди суд першої інстанції дійшов висновку про передчасність такої вимогу у зв`язку з тим, що позивач згідно зі статтею 12 Закону не звертався до органу, який провадив слідчі дії із заявою про визначення розміру відшкодування завданої матеріальної шкоди в сумі 15000 грн. та прийняття зазначеним органом відповідного рішення (постанови) за наслідками розгляду такої заяви.
Апеляційний суд погодився з таким висновком суду першої інстанції та зазначив, що згідно правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України № 6-2089цс15 від 24 лютого 2016 року, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду.
Аргументи учасників справи
У липні 2017 року Державна казначейська служба України подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами необґрунтовано завищено суму, яка підлягає відшкодуванню заявнику, оскільки в якості розрахункової одиниці при нарахуванні моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, взято мінімальну заробітну плату - 3 200,00 грн (розмір мінімальної заробітної плати, що діяв на час розгляду справи). Однак, відповідно до пункту 3 Перехідних та Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визнання посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.    
У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди, оцінюючи розмір спричиненої йому моральної шкоди, виходили лише з мінімального встановленого законодавством розміру, проіґнорували вимоги закону про визначення розміру моральної шкоди з урахування обставин справи, а також не врахували тяжкість злочину, у вчиненні якого він був безпідставно обвинувачений. Також судами необґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, а саме витрат на правову допомогу адвоката.
У жовтні 2017 року прокуратура Дніпропетровської області подала заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в яких зазначає, що судові рішення постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, 
а тому підстав для їх скасування немає.
Рух справи
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних 
і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження 
у справі, зупинене виконання рішення Комунарського районного суду 
м. Запоріжжя від 07 березня 2017 року та ухвали апеляційного суду Запорізької області від 11 липня 2017 року до закінчення касаційного провадження.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.
Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
01 липня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12013040330000740 органом досудового розслідування Марганецьким МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області внесений запис про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 КК України.
03 липня 2013 року органом досудового розслідування повідомлено 
ОСОБА_1 про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 КК України.
Ухвалою Марганецького міського суду від 03 липня 2013 року надано дозвіл на проведення обшуку в квартирі, розташованій за адресою: 
АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , у якій проживає 
ОСОБА_1 з метою відшукання і вилучення: знаряддя вчинення кримінального правопорушення; одягу та взуття ОСОБА_1 , які були на ньому під час вчинення кримінального правопорушення; речей ОСОБА_3 , 
в тому числі жіночої сумочки-клатч.
03 липня 2013 року органом досудового розслідування був проведений обшук приміщення за вказаною адресою.
Ухвалою Марганецького міського суду від 09 липня 2013 року застосовано щодо ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 
60 днів - до 06 вересня 2013 року.
Постановою прокуратури Дніпропетровської області від 09 липня 2013 року доручено здійснення досудового розслідування у кримінальному проваджені за №12013040330000740 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 КК України, слідчому управлінню ГУМВС України в Дніпропетровській області.
Постановою прокуратури Дніпропетровської області від 27 серпня 2013 року продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні №12013040330000740 до чотирьох місяців, тобто до 03 листопада 2013 року.
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2013 року в задоволенні клопотання слідчого про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_1 відмовлено, застосовано до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту та покладено на ОСОБА_1 обов`язки, передбачені статтею 194 КПК України, зі строком дії ухвали - два місяці, тобто до 29 жовтня 2013 року.
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2013 року клопотання слідчого задоволено та направлено ОСОБА_1 до лікувального закладу «Дніпропетровський комунальний заклад психоневрологічний центр» для проведення стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи.
Постановою прокуратури Дніпропетровської області від 23 жовтня 2013 року продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні №12013040330000740 до шести місяців, тобто до 03 січня 2014 року.
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2013 року продовжено строк запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту ОСОБА_1 до 27 грудня 2013 року, частково змінив спосіб виконання обов`язків щодо заборони цілодобово залишати місце постійного проживання, заборонивши йому залишати квартиру 
АДРЕСА_2 з 18-00 год. до 08-00 год. наступного дня.
Постановою прокуратури Дніпропетровської області від 23 грудня 2013 року закрито кримінальне провадження стосовно підозрюваного ОСОБА_1 за фактом умисного вбивства ОСОБА_3 у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримання; міру запобіжного заходу ОСОБА_1 у вигляді домашнього арешту - скасовано.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга Державної казначейської служби України не підлягає задоволенню, 
а касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових 
і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. 
Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Статтями 2, 4 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. 
Отже, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі.
Стосовно позовних вимог про стягнення 129 798,26 грн на відшкодування моральної шкоди.
Суди встановили, що позивач ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством 5 місяців 20 днів.
Таким чином судами зроблено правильний висновок про те, що наявні підстави для відшкодування на його користь моральної шкоди.
Однак, при визначенні розміру моральної шкоди суди виходили з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом починаючи з часу повідомлення про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення до закриття кримінального провадження.
З такими висновками  суду повністю погодитися не можна.
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також 
з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Відповідно до частини другої, третьої статті 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тлумачення частини другої статті 13 Закону дозволяє зробити висновок, що розмір моральної шкоди у мінімальному розмірі заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом є гарантованим мінімумом такого відшкодування виходячи лише з тривалості кримінального провадження відносно особи.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі 
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Аналогічні висновки викладені й у постановах Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15 та Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Вирішуючи спір по суті позовних вимог суди наведені положення закону не врахували, залишили поза увагою відповідні доводи позивача та установлені обставини справи. Зокрема, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суди не врахували обставин стосовно застосування та тривалості заходів кримінально-правового примусу в межах зазначеного кримінального провадження ? проведення обшуку в квартирі позивача, застосованих до нього запобіжних заходів у вигляді позбавлення та обмеження свободи, проведення стаціонарної психолого-психіатричної експертизи. Зазначені обставини вочевидь мали значний психотравмуючий вплив на позивача. 
Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції про визначення заподіяної позивачу моральної шкоди у мінімальному розмірі зроблені без належного мотивування, тому їх не можна вважати правильними, законними та обґрунтованими.
Оскільки у справі не вимагається збирання доказів, колегія суддів дійшла висновку про можливість змінити рішення першої та апеляційної інстанцій 
в частині відшкодування моральної шкоди.
Ураховуючи установлені судами обставини, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів дійшла висновку необхідність задоволення позовних в цій частині та стягнення на користь позивача моральної шкоди в сумі 129 798,26 грн.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі 
№ 910/23967/16 зроблено висновок, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
З урахуванням висновку, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи, а територіальний орган казначейства приймав участь у розгляді цієї справи, реалізуючи всі процесуальні права відповідача.
В постанові від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження 
№12-110гс18) Велика Палата зазначила, що «резолютивні частини рішень 
у вказаних спорах не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання».
Доводи викладені у касаційній скарзі Державної казначейської служби України щодо завищення суми моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню заявнику, з посиланням на необхідність визначення такого розміру відповідно до пункту 
3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року
№ 1774-VIII, є безпідставним, оскільки зазначена норма стосується випадків обчислення окладів, заробітної плати та інших виплат, пов`язаних з оплатою праці. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 
25 липня 2018 року в справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18).
Стосовно позовних вимог про стягнення майнової шкоди у розмірі витрат на правову допомогу адвоката в сумі 15 000,00 грн.
Пунктом 4 статті 3 Закону визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, зокрема сплачені у зв?язку з наданням йому юридичної допомоги.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення майнової шкоди у розмірі витрат позивача у зв`язку з поданням йому юридичної допомогиадвокатом в сумі 15 000,00 грн суди зробили висновок, що встановлення розміру сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги унаслідок незаконних дій правоохоронних органів, не віднесено до компетенції суду.
Однак з таким висновком погодитися не можна.
Статтею 11 Закону встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.
Згідно частини першої статті 12 Закону розмір шкоди, зазначеної в пункті 
1 статті 3 цього Закону (тобто заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій), залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу).
Частиною другою зазначеної статті встановлено, що у разі незгоди з прийнятою постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.
Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», пунктом 6 якого встановлено, зокрема, що відповідний орган одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього Положення. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які даний громадянин має право претендувати.
Згідно з пунктами 11, 12 зазначеного положення для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 статті 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може, зокрема, звернутися при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України - відповідно до цих органів.
Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Разом з тим у статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися.
У чинному КПК України це право закріплене вперше. Згідно зі статтею 130 КПК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.
Внаслідок закриття кримінального провадження позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі майнової; і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону.
Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі закриття провадження у справі покладається на орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з постановою про закриття кримінального провадження. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди 
і поновленням порушених прав.
Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.
Стосовно позивача не виконано передбаченого статтею 11 Закону обов`язку роз`яснення порядку поновлення його порушених прав та встановленого порядку повідомлення про звернення за відшкодуванням шкоди. Однак зазначені обставини не є підставою для відмови у захисті його порушеного права.
Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 755/13879/16-ц, від 20 вересня 
2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі 
№ 383/596/15, від 20 березня 2019 року у справі № 161/15362/16-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, від  29 травня 2019 у справі № 522/1021/16-ц.
Таким чином, суди дійшли помилкових висновків в цій частині позовних вимог, що встановлення розміру сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги унаслідок незаконних дій правоохоронних органів, не віднесено до компетенції суду.
Позивачем на обґрунтування розміру сум сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги унаслідок незаконних дій правоохоронних органів долучено договір про надання правової допомоги адвоката від 04 липня 2013 року та квитанції від 04 вересня 2013 року № 1 на суму 6 000,00 грн, від 04 жовтня 
2013 року на суму 3 000,00 грн, від 04 листопада 2013 року на суму 3 000,00 грн та від 04 грудня 2013 року на суму  3 000,00 грн (а. с. 106-110).  
Враховуючи належне документальне підтвердження витрат ОСОБА_1 на юридичну допомогу, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині позовних вимог та стягнення з Державного бюджету України на його користь 15 000,00 грн майнової шкоди.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення 
у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 11 липня 2017 року в частині відшкодування моральної шкоди необхідно змінити збільшивши її розмір до 129 798,26 грн. 
В частині відшкодування майнової шкоди судові рішення підлягають скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог та стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 15 000,00 грн.
Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, судові витрати у цій справі на правову допомогу адвоката, підтвердженні судами у сумі 4 209,00 грн, підлягають відшкодуванню позивачу в повному обсязі. 
З огляду на ухвалене Верховним Судом рішення за результатом касаційного перегляду справи, суд не поновлює виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2017 року та ухвали апеляційного суду Запорізької області від 11 липня 2017 року, які зупинені ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 
від 30 серпня 2017 року.
Керуючись статтями 400, 402, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні касаційної скарги Державної казначейської служби України  відмовити.
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 11 липня 2017 року в частині стягнення компенсації моральної шкоди змінити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 129 798,26 грн компенсації моральної шкоди та 4 209,00 грн витрат на оплату послуг адвоката.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 11 липня 2017 року в частині стягнення майнової шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Позовні вимоги  ОСОБА_1  до Державної казначейської служби України, прокуратури Дніпропетровської області, Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування майнової шкоди задовольнити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь  ОСОБА_1 15 000,00 грн відшкодування майнової шкоди.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                    В. І. Крат
 
Судді:                                                                             І. О. Дундар
 
В. І. Журавель 
 
Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук