Постанова
Іменем України
 
16 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 477/89/17
провадження № 61-28168св18
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),  Жданової В. С., Ігнатенка В. М., 
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - начальник Вітовського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Некрасової Наталії Володимирівни, 
Заінтересована особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  Вітовського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 вересня 2017 року  у складі головуючого-судді Семенової Л. М. та  ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 06 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Данилової О. О., Коломієць В. В., Лівінського І. В., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
 
Короткий зміст вимог 
 
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та бездіяльність державних виконавців та начальника Вітовського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Вітовський РВДВС ГТУЮ у Миколаївській області).
 
Скарга мотивована тим, що у Вітовському РВДВС ГТУЮ у Миколаївській області знаходиться зведене виконавче провадження про стягнення на його користь з ОСОБА_2 грошових коштів за судовими рішеннями, які ухвалені у період 2006-2015 років, проте протягом 11 років жодне з них не виконано через неналежне виконання державними виконавцями своїх посадових обов`язків та відсутності належного контролю з боку начальника відділу, що порушує його законне право на отримання власних коштів.
 
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив визнати неправомірною бездіяльність державних виконавців Вітовського РВДВС ГТУЮ у Миколаївській області, у провадженні яких знаходилося зведене виконавче провадження та бездіяльність начальника Вітовського РВДВС ГТУЮ у Миколаївській області щодо здійснення належного контролю та зобов`язати вчинити дії щодо усунення порушень прав стягувача.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 01 червня 2017 року скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державних виконавців та покладення на них обов`язку вчинити певні дії залишено без розгляду, у задоволенні скарги на дії та бездіяльність начальника Вітовського РВДВС ГТУЮ у Миколаївській області та покладення обов`язку вчинити дії по виконанню рішення судів - відмовлено.
 
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 01 серпня 2017 року вказану ухвалу суду в частині оскарження дій та бездіяльності начальника Вітовського РВДВС ГТУЮ у Миколаївській області та покладення обов`язку вчинити дії по виконанню рішення судів скасовано, і справу в цій частині передано на новий розгляд. У іншій частині ухвала суду залишена без змін.
 
За результатами нового розгляду, ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 вересня 2017 року  скаргу задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність начальника Вітовського РВДВС ГТУЮ у Миколаївській області Некрасової Н.В., яка полягає у відсутності належного та ефективного контролю за діями державного виконавця, в провадженні якого перебувало зведене виконавче провадження щодо стягнення коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . У задоволенні вимоги про зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що  начальник Вітовського РВДВС ГТУЮ у Миколаївській області не забезпечила належного контролю за вчиненням виконавчих дій у виконавчому провадженні, що поряд з бездіяльністю державного виконавця призвело до втрати арештованого майна, на яке можливо було звернути стягнення на користь ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 06 листопада 2017 року апеляційну скаргу начальника  Вітовського РВДВС ГТУЮ у Миколаївській області відхилено, ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від              12 вересня    2017 року  залишено без змін. 
 
Залишаючи ухвалу місцевого суду без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про  задоволення скарги.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів 
 
У грудні 2017 року  начальник Вітовського РВДВС ГТУЮ у Миколаївській області Некрасова Н. М. подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами  норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постановлені ухвали суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції  безпідставно задовольнили скаргу визнавши бездіяльність начальника Вітовського РВДВС ГТУЮ у Миколаївській області в частині здійснення контролю за державними виконавцями, оскільки відсутні належні та допустимі докази протиправної бездіяльності самих державних виконавців.
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
 
У поданому 25 січня 2018 року відзиві, ОСОБА_1 просить відмовити в задоволенні касаційної скарги та залишити без змін оскаржувані судові рішення, посилаючись на те, що судами було детально вивчено та досліджено всі обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення.
 
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
23 травня 2018 року справу № 477/89/17 за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державних виконавців та начальника Вітовського РВДВС ГТУЮ у Миколаївській області передано до Верховного Суду. 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржувані ухвали суду - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Встановлено, що на примусовому виконанні Вітовського РВДВС ГТУЮ у Миколаївській області знаходиться зведене виконавче провадження з виконання виконавчих листів, виданих на підставі судових рішень, ухвалених протягом 2006-2015 років, про стягнення з ОСОБА_2 на користь            ОСОБА_1 грошових коштів на загальну суму більше ніж 220 000 грн.
 
З 2006 року судові рішення не виконані, ОСОБА_1 грошових коштів не отримав.
 
ОСОБА_2 ухиляється від виконання судових рішень та перешкоджає їх виконанню.
 
Протягом тривалого часу виконавчі листи поверталися стягувачу у зв`язку з неможливістю виявити майно боржника, на яке можливо звернути стягнення.
 
ОСОБА_1 неодноразово звертався зі скаргами на бездіяльність державних виконавців та посадових осіб органів виконавчої служби до вищестоящих органів державної виконавчої служби та органів місцевого самоврядування.
 
У 2013-2015 роках бездіяльність державних виконавців була предметом досудового розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 КК України, що проводилося за заявами ОСОБА_1 
 
ОСОБА_1 оскаржував бездіяльність державних виконавців в судовому порядку. Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 03 лютого 2011 року бездіяльність відділу державної виконавчої служби визнано неправомірною.
 
У червні 2016 року державному виконавцю вперше вдалося виявити майно ОСОБА_2 , на яке можливо звернути стягнення.
 
02 червня 2016 року проведено опис майбутнього врожаю ячменю на земельній ділянці площею 5,42 га в межах Шевченківської сільської ради, що належить ОСОБА_2 та складено акт опису і арешту, у якому зазначено період збирання урожаю 20 червня - 20 липня 2016 року. Описане майно передано на зберігання боржнику ОСОБА_2 .
 
У період червня-серпня 2016 року жодних дій спрямованих на реалізацію арештованого майна державним виконавцем вчинено не було.
 
14 вересня 2016 року виявлено відсутність врожаю, про що лише 17 листопада 2016 року направлено відповідне повідомлення до правоохоронних органів про вчинення боржником ОСОБА_2 кримінального правопорушення.
 
Факт втрати арештованого майна до відома стягувача не доведено.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
 
Згідно  статті 14 ЦПК України 2004 року (стаття 18 ЦПК України) судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
 
Отже, гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.
 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ЄСПЛ у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)). У Рішенні ЄСПЛу справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року ЄСПЛ нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.
 
Статтею  383 ЦПК України 2004 року передбачено, що , сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
 
Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 386 ЦПК України 2004 року, за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються.
 
Відповідно до статті 11 Закону України «Про виконавче провадження»( тут і далі в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання.
 
За правилами частини першої, другої статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення,  дії  або  бездіяльність  державного виконавця та 
інших посадових  осіб  державної  виконавчої  служби  можуть  бути 
оскаржені  стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження 
(крім  боржника)  до  начальника  відділу,   якому   безпосередньо 
підпорядкований    державний    виконавець,   або   до   керівника 
відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до 
суду. Боржник   має   право   оскаржувати   рішення,   дії   або 
бездіяльність  державного  виконавця  та  інших   посадових   осіб 
державної виконавчої служби виключно в судовому порядку. 
 
Частинами першою, другою статті 83 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що контроль за   своєчасністю,   правильністю   і   повнотою виконання   рішень   державним   виконавцем  здійснюють  начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби. Начальник  відділу,  якому  безпосередньо  підпорядкований 
державний виконавець,  при здійсненні контролю за рішеннями, діями 
державного  виконавця  під  час виконання рішень має право у разі, 
якщо вони суперечать вимогам закону,  своєю  постановою  скасувати 
постанову  або  інший  процесуальний  документ  (або  їх частину), 
винесені у виконавчому провадженні державним  виконавцем,  визнати 
недійсним   складений   державним   виконавцем   акт,  зобов`язати 
державного   виконавця   провести   виконавчі   дії   в   порядку, 
встановленому цим Законом. 
 
Аналогічні вимоги містить стаття 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року.
 
Установивши, що начальником Вітовського РВДВС ГТУЮ у Миколаївській області не забезпечено належного контролю (огляд зведеного виконавчого провадження, надання вказівок, доручень тощо) за вчиненням виконавчих дій у виконавчому провадженні стосовно боржника ОСОБА_2 яка тривалий час перешкоджає виконанню судових рішень, унаслідок чого через бездіяльність державного виконавця було втрачено арештоване майно, на яке могло бути звернуто стягнення на користь ОСОБА_1 , права якого як стягувача порушені тривалим невиконанням судового рішення, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення скарги та визнання бездіяльності начальника Вітовського РВДВС ГТУЮ у Миколаївській області щодо відсутності контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державного виконавця неправомірною.
 
Доводи касаційної скарги Вітовського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про відсутність належних і допустимих доказів бездіяльності державних виконавців, контроль за якими здійснює начальник відділу виконавчої служби, висновків судів не спростовують, були предметом апеляційного перегляду та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.
 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416  ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу начальника Вітовського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Некрасової Наталії Володимирівни залишити без задоволення.
 
Ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 12 вересня        2017 року та  ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 06 листопада 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | В. О. Кузнєцов
| В. С. Жданова
| В. М. Ігнатенко