Постанова
Іменем України
 
30 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 464/2463/16-ц
провадження № 61-25073св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Сихівського районного суду 
м. Львова від 19 січня 2017 року в складі судді Радченко Е. А. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2017 року в складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф., Приколоти Т. І.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору 
від 09 січня 2008 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.
Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань станом на 31 січня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 11 715,06 грн, 
з яких заборгованість за кредитом - 2 531,81 грн, заборгованість за 
відсотками - 6 107,29 грн, заборгованість за комісіями - 2 280,00 грн, штраф (фіксована частина) - 250,00 грн, штраф (процентна складова) - 545,96 грн.
З урахуванням викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь банка заборгованість у розмірі 11 715,06 грн.
Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанції 
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 19 січня 2017 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2017 року, в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив 
з того, що позивач звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права поза межами позовної давності і це є підставою для відмови 
у задоволенні позову.
Аргументи учасників справи
У червні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що закінчення строку дії платіжної карти не скасовує встановленого у статті 1048 ЦК України та в умовах договору між банком та відповідачем обов`язку останньої щомісяця сплачувати проценти, нараховані на суму неповернутих коштів, що були отримані відповідно до статті 1069 ЦК України.
Оскільки кошти за кредитним договором у належному розмірі повернуто не було, зобов`язання залишилося не виконаним, тому проценти підлягають стягненню з відповідача у межах позовної давностіза кожним із платежів відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 249цс15.
Відзив іншими учасниками справи на касаційну скаргу не подано.
 
Рух справи
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних 
і кримінальних справ від 29 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження 
у цій справі.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.
Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судами встановлено, що 09 січня 2008 року шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого банк відкрив  ОСОБА_1 картковий рахунок та надав кредит в сумі 2800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на умовах сплати відсотків за користування кредитною лінією в розмірі 3% на місяць.
Відповідач користувалася карткою та систематично сплачувала кредит 
і проценти за користування кредитом. Проте, станом на день закінчення терміну дії картки (січень 2012 року) залишилася заборгованість за кредитом у розмірі 
2 531,81 грн та процентів за користування кредитом у розмірі 6 107,29 грн.
Крім того, посилаючись на Умови та правил надання банківських послуг, позивач просить стягнути з відповідача штрафні санкції на загальну суму 
795 грн. 96 коп. та заборгованість за комісіями - 2 280,00 грн,
14 березня 2016 року банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 09 січня 2008 року.
Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності 
є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, 
§ 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, 
§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі 
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 
2018 року в справі № 444/9519/12-ц відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, та зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
Встановивши, що позивачем пропущена позовна давність, про застосування якої заявила відповідач у запереченні від 03 червня 2016 року, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитом та за процентами.
Разом з тим судові рішення не містять висновків по суті спору щодо позовних вимог про стягнення штрафів та комісій, заявлених позивачем з посиланням на Умови і правила надання банківських послуг.
В той же час у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 
2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) зроблено висновок, «що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давностіза відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. 
Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давностіне відповідає вимогам закону».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі 
№ 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 
2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, 
з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору».
Отже, за встановлених судами обставин справи в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів та комісій належить відмовити за безпідставністю.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої та апеляційної інстанції змінити 
в частині позовних вимог про стягнення штрафів та комісій, виклавши мотивувальну частину судових рішень в редакції цієї постанови, в іншій частині оскаржені рішення залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за комісіями та штрафами змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 січня 
2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 червня 
2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                    В. І. Крат 
 
Судді:                                                                             Н. О. Антоненко 
 
В. І. Журавель 
 
Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук