Постанова
Іменем України
17 жовтня 2019 року
м. Київ
справа №233/44/16-ц
провадження №61-48602св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Луганський національний аграрний університет в особі відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету», 
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 червня            2018 року у складі судді Наумик О. О. та постанову Донецького апеляційного суду від 13 листопада 2018 року у складі колегії суддів Папоян В. В.,              Біляєвої О. М., Халаджи О. В.,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду до Луганського національного аграрного університету в особі відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» (далі - ВП «Костянтинівський технікум»), третя особа - ОСОБА_2 , з позовом, вимоги якого уточнив під час розгляду справи та просив: визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 376                      від 05 листопада 2015 року про його звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України; поновити його на роботі механіком у                        ВП «Костянтинівський технікум»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Позов мотивовано тим, що позивач перебував у трудових відносинах з                                     ВП «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» та обіймав посаду механіка. Наказом ВП «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» від 5 листопада 2015 року № 376 його звільнено з посади механіка з 30 жовтня 2015 року на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. 
Позивач вважає своє звільнення незаконним та таким, що проведено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки перебування у відпустці не є прогулом. 
Законом України «Про відпустки» визначений перелік осіб, яким відпустка без збереження заробітної плати надається в обов`язковому порядку, до яких, зокрема, віднесені: пенсіонери за віком; ветерани праці.
Позивач має обидва статуси: є пенсіонером за віком та ветераном праці. 
28 жовтня 2015 року позивач власноруч у кабінеті відділу кадрів у присутності інспектора Ігнатьєвої М. А. , написав заява на ім`я директора технікуму ОСОБА_2 про надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 02 листопада 2015 року. Цю заяву Ігнатьєва М. А. передала для реєстрації.
05 листопада 2015 року подав заяву, в якій просив продовжити йому відпустку без збереження заробітної плати з 11 листопада 2015 року по 13 листопада 2015 року включно. Директор технікуму дозволила секретарю прийняти його заяву та зареєструвати в журналі реєстрації. 
Тобто, позивач завчасно попередив про відпустку, особисто вручив обидві заяви секретарю для реєстрації, та отримав копії зареєстрованих заяв.
Разом з тим, після виходу на роботу 07 грудня 2015 року, до роботи позивача  не допустили та оголосили йому про наявність наказу про звільнення за прогул.  Із вказаним наказом його ознайомлено лише 09 грудня 2015 року.
З вказаного наказу вбачається, що позивача звільнено на підставі доповідної записки завідуючої практикою Алейнової В. І. , що не передбачено діючим законодавством. Крім того, у наказі про звільнення від 05 листопада                   2015 року (у день складання доповідної записки), зазначено, що відсутність його на роботі була виявлена 02 листопада 2015 року, а звільнено його з посади 30 жовтня 2015 року.
Оскільки звільнення за прогул є мірою дисциплінарного стягнення, до нього застосовуються всі норми про порядок та строки притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. Тобто повинен бути встановлений сам факт відсутності працівника на роботі та відповідно до вимог статей 147, 149              КЗпП України встановлена причина відсутності працівника. Без з`ясування та встановлення причини відсутності на роботі, немає підстав вважати її поважною. Рішення про вчинення прогулу без поважних причин можливо прийняти тільки після з`ясування причин відсутності на роботі.
Позивач послався на те, що роботодавець йому не повідомляв про відмову у наданні відпустки без збереження заробітної плати, а навпаки інспектор відділу кадрів Ігнатьєва М. А. у телефонному режимі повідомила про надання відпустки. 
При вирішенні питання про звільнення позивача не було проведено службове розслідування, не встановлено жодного порушення трудової дисципліни, а крім доповідної записки та акту, доказів його прогулу відсутні. Відповідачем навіть не складено акт відсутності на робочому місці.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Суди розглядали справи неодноразово.
Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області                  від 22 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 15 червня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року касаційну скаргу                  ОСОБА_1 задоволено. Рішення судів попередніх інстанцій скасовано з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд. 
За результатами нового розгляду, рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 22 червня 2018 року (з урахуванням ухвали того ж суду від 23 червня 2018 року про виправлення описки), залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 13 листопада 2018 року позов задоволено. 
Визнано незаконним та скасовано наказ від 05 листопада 2015 року №376 про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 4 статті 40 КЗпП України та поновлено останнього на роботі на посаді механіка Відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету». 
Стягнуто з Луганського національного аграрного університету на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі                  44 466,50 грн. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат та зазначено, що рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.
Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що факт здійснення позивачем прогулу не доведено, оскільки позивач, шляхом подання відповідної заяви, скористався передбаченим пунктами 6, 15 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки» правом на обов`язкову відпустку без збереження заробітної плати як пенсіонер за віком та ветеран праці. Відповідач не повідомив останнього про відмову у наданні такої відпустки, а тому є підстави для задоволення позовних вимог, як щодо поновлення на роботі, так і іншої частини позовних вимог, які є похідними.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ВП «Костянтинівський технікум», не погоджуючись з рішеннями судів, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та відмовити у задоволенні позову. 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що відпустка позивача не була узгоджена з роботодавцем, наказ про відпустку навчальним закладом не видавався, а висновки судів про звернення працівника з належною заявою, не відповідає дійсним обставинам справи. Заява ОСОБА_1 не містила формулювання «без збереження заробітної плати», а мала лише вказівку «за сімейними обставинами» та до неї не було додано документів на підтвердження обставин, які надають позивачу право на відпустку без збереження заробітної плати, що надається працівникові в обов`язковому порядку. При цьому, трудовим законодавством не передбачено обов`язок роботодавця видавати наказ про відмову у наданні відпустки. 
Таким чином, посилання судів на недотримання відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні позивача є безпідставним. Крім того, відповідачем у справі зазначено ВП «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету», що не є юридичною особою та який не може представляти інтереси юридичної особи.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано. 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Звільнення позивача за пунктом 4 статті 40 КЗпП України з 30 жовтня                 2015 року проведено наказом відповідача від 05 листопада 2015 року у зв`язку з прогулом, допущеним без поважних причин, що мав місце                                        02, 03 та 04 листопада 2015 року.  
Пунктом четвертим частини першої статті 40 КЗпП Українипередбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом            4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП Українивстановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. 
Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.
Згідно зі статтею 84 КЗпПУкраїни у випадках, передбачених статтею 25          Закону України «Про відпустки», працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати.
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером за віком та ветераном праці, у зв`язку з чим має право на отримання відпустки без збереження заробітної плати, яка повинна надаватися в обов`язковому порядку згідно з положеннями статті 25                Закону України «Про відпустки».
За змістом положень статті 84 КЗпП України, статті 25 Закону України «Про відпустки» власник зобов`язаний надати відпустку без збереження заробітної плати на вимогу працівника, який є пенсіонером за віком  та ветераном праці (пункт 6, пункт 15 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки»). 
Час надання відпустки без збереження заробітної плати у певних випадках визначається самим працівником у межах дії обставин, зазначених у статті 25 Закону України «Про відпустки» та надається з дня, про який просить працівник за своїм розсудом. 
Якщо працівник має право на одержання відпустки без збереження заробітної плати з кількох підстав, використання відпустки з однієї з пістав не перешкоджає використанню відпустки з інших підстав. 
28 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до директора                                   ВП «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» із заявою про надання йому відпустки без збереження заробітної плати «за сімейними обставинами» строком на 10 днів, починаючи з 02 листопада 2015 року. Ця заява зареєстрована відповідачем 28 жовтня   2015 року.
Звертаючись до роботодавця з заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати, ОСОБА_1 розраховував на безумовне надання йому такої відпустки, оскільки є пенсіонером і ветераном праці та повідомив про наявність у нього такого права і волевиявлення під час подання вказаної заяви інспектору відділу кадрів ВП «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» Ігнатьєву М. А . , яка, в свою чергу довела цю інформацію до відома компетентної у вирішенні цього питання посадової особи - директора ВП «КТ ЛНАУ» ОСОБА_2 
05 листопада 2015 року відповідачем була зареєстрована заява ОСОБА_1 про продовження терміну відпустки без збереження заробітної плати з           11 листопада 2015 року по 13 листопада 2015 року включно. 
Разом з тим, директор ВП «КТ ЛНАУ» ОСОБА_2 не вирішила питання щодо надання відпустки ОСОБА_1 без збереження заробітної плати, відповідного рішення не прийняла, питання щодо підстав надання такої відпустки не з`ясувала, при тому, що інспектор відділу кадрів Ігнатьєва М. А. довела до її відома зміст волевиявлення позивача на відпустку без збереження заробітної плати як пенсіонера.
Про відмову у наданні позивачу відпустки, про яку він просив у відповідних заявах, роботодавець не повідомляв останнього. При цьому, згідно наданих суду показів інспектора відділу кадрів Ігнатьєвої М. А. у якості свідка, остання передала директору ВП «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» ОСОБА_2 заяву ОСОБА_1 про надання йому відпустки без збереження заробітної плати, та повідомила, що останній є пенсіонером та ветераном праці, що дає йому право на обов`язкову відпустку без збереження заробітної плати. Оскільки вважала, що ОСОБА_1 буде надана відпустка в обов`язковому порядку, то в подальшому повідомила позивача, що із зазначеної ним у заяві дати він перебуває у відпустці. 
Надаючи оцінку вказаним обставинам та зібраним у справі доказам, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав вважати, що позивач скористався відпусткою без узгодження з роботодавцем та був відсутній на роботі без поважних причин.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що позивач мав законне право на отримання відпустки без збереження заробітної плати як пенсіонер та ветеран праці, оскільки звертався з заявою про відпустку до роботодавця у встановленому законом порядку, але оформлення цієї відпустки відповідним наказом не відбулось, у зв`язку з безпідставним невирішенням цього питання посадовою особою відповідача, чим було порушено права працівника, передбачені трудовим законодавством.
Судами правильно встановлено, що позивач дійсно був відсутній на роботі, але така відсутність ОСОБА_1 на робочому місці, за умови, що роботодавець не виконав вимоги трудового законодавства, не може кваліфікуватись і розцінюватись, як прогул без поважних причин, а отже і бути підставою звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.
Доводи касаційної скарги щодо допущення позивачем прогулу без поважних причин і наявність підстав у зв`язку з цим для його звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України спростовуються зібраними під час розгляду справи доказами і встановленими судами на їх підставі обставинами, обґрунтовані висновки щодо яких містяться у мотивувальних частинах оскаржуваних рішень. 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, дійшов правильного висновку про задоволення позову про поновлення позивача на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки факт прогулу відповідачем не доведено, а позивач обґрунтував і довів поважність причин своєї відсутності на роботі, тобто його звільнення за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП Україниє незаконним. 
Невихід на роботу в зв`язку з самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, вихід на пенсію без попередження власника або уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.  
Разом з тим, у справі, яка переглядається, встановлено, що працівник подав заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати, на яку за законом мав право, про що у належний спосіб повідомив роботодавця, який в сою чергу зобов`язаний був на виконання вимог закону надати таку відпуску, однак безпідставно цього не зробив, чим порушив права працівника, в тому числі, оформивши дні його відсутності на роботі, як прогул без поважних причин та провів його звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. При цьому, доказів прогулу без поважних причин під час розгляду справи не було здобуто, а поважність причин відсутності позивача на роботі підтверджується встановленими судами обставинами та дослідженими доказами, які відповідачем не спростовано. Роботодавець не відмовляв працівнику у задоволенні заяви про надання відпустки. 
Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно наданої оцінки зібраним у справі доказам і встановленим у справі обставинам, містять посилання на факти і докази, що були предметом дослідження й оцінки судів, і до переоцінки яких, в силу приписів статті 400 ЦПК України Верховний Суд вдаватися не може. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.  
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» залишити без задоволення.
Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області                       від 22 червня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду                    від 13 листопада 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     В. С. Висоцька
 
      І. В. Литвиненко
 
      І. М. Фаловська