Постанова                                                          
Іменем України
21 серпня 2019 року 
м. Київ
справа № 521/9033/16-ц
провадження № 61-21130св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», ОСОБА_2 ,
треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округа Криворотенко Людмила Іванівна, ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2016 року у складі судді Сегеди О. М. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Гайворонського С. П., Кононенко Н. А., Кравець Ю. І.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» 
ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2013 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»), 
ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округа Криворотенко Л. І. (далі - приватний нотаріус Одеського МНО), ОСОБА_3, про визнання іпотечного договору недійсним та зняття заборони відчуження майна.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2013 року у справі № 2-90/2011, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року, визнано договір купівлі-продажу від 04 грудня 2008 року квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , недійним, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаної квартири.
Позивач зазначав, що 09 вересня 2011 року (у період розгляду справи                   № 2-90/2011) між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , а              ОСОБА_2 в той же день (09 вересня 2011 року) уклала з ПАТ «ВТБ Банк» іпотечний договір, відповідно до умов якого передала в іпотеку банку спірну квартиру.
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 16 вересня            2015 року у справі № 521/20336/14-ц, яке набрало законної сили, у ОСОБА_2 витребувано на користь  ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Зазначав, що 08 квітня 2016 року, як власник 1/2 частини квартири   АДРЕСА_1 , хотів зареєструвати своє право власності, але Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області повідомило про те, що на вказану квартиру накладена заборона на її відчуження, оскільки ОСОБА_2 передала цю квартиру в іпотеку на підставі іпотечного договору від 09 вересня 2011 року, укладеного між нею та ПАТ «ВТБ Банк».
Вказував, що вищевказаною забороною та договором іпотеки порушуються його права, як власника 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .
На підставі викладеного  ОСОБА_1 просив визнати іпотечний договір           від 09 вересня 2011 року, укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 , недійсним; скасувати заборону відчужувати спірну квартиру, накладену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л. І.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2016 року позов задоволено частково.
Визнано іпотечний договір від 09 вересня 2011 року, укладений між                          ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 у частині передачі в іпотеку 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44 кв. м, житловою площею 18,2 кв. м, недійсним.
Зазначено, що вказане рішення суду є підставою для виключення запису про накладення заборони відчуження майна - 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44 кв. м, житловою площею 18,2 кв. м, що вчинена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л. І.
У задоволенні решти позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на момент укладення договору іпотеки від 09 вересня 2011 року, на підставі якого спірна квартира була передана в іпотеку ПАТ «ВТБ Банк», ОСОБА_2 не набула право власності на 1/2 частину спірної квартири, то вона не мала права розпоряджатися нею та не мала права укладати договір іпотеки.
ОСОБА_1 як власник 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 договір іпотеки своєї частини квартири не укладав, згоди на його укладення і передачу квартири в іпотеку не надавав.
Хоча позивач не був стороною при укладенні іпотечного договору, на підставі якого квартира АДРЕСА_1 , 1/2 частина якої належала йому на праві власності, була передана в іпотеку особою, яка не мала на це права, однак має право просити суд визнати іпотечний договір від 09 вересня 2011 року, укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 , в частині передачі в іпотеку 1/2 частини зазначеної вище квартири недійсним, а також скасувати запис про накладення заборони на відчуження 1/2 частини цієї квартири.
Рішення суду про визнання іпотечного договору недійсним є підставою для зняття нотаріусом заборони щодо відчуження нерухомого майна.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо скасування заборони відчуження зазначеного в договору майна, накладену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л. І., оскільки одержавши повідомлення   установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким визнати іпотечний договір від 09 вересня 2011 року недійсним.
Судові рішення в частині вирішення позовних вимог про скасування заборони відчужувати спірну квартиру, накладену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л. І., не оскаржуються.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що, визнаючи недійсним частково іпотечний договір, в частині передачі в іпотеку 1/2 частини квартири, суди фактично визнали правомірною передачу в іпотеку іншої половини квартири, чим здійснили поділ неподільної речі, однак зазначений поділ судами здійснено не між колишнім подружжям. 
Разом з тим, рішенням апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2013 року визнано договір купівлі-продажу від 04 грудня 2008 року спірної квартири повністю, а не її частини.
При цьому, судами залишено поза увагою норми Закону України «Про іпотеку», відповідно до яких співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. 
В порушення зазначених умов Закону України «Про іпотеку» суди оскаржуваними рішеннями фактично визнали законною передачу в іпотеку частки у спільному майні без її виділення в натурі.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
10 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                      від 12 серпня 2019 року справу призначено до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 04 грудня 2008 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу продала квартиру АДРЕСА_1                  ОСОБА_4 , без згоди співвласника цієї квартири ОСОБА_1 
Суди встановили, що власниками спірної квартири станом на 04 грудня  2008 року були ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2013 року у справі № 2-90/2011, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року, визнано договір купівлі-продажу від 04 грудня 2008 року квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та   ОСОБА_4 недійним; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину зазначеної квартири.
Вказаним рішенням у справі № 2-90/2011 встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , оскільки останні з 01 лютого 1993 року                       до 10 січня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі та набули це майно у період шлюбу.
Між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 09 вересня 2011 року укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 .
У подальшому право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру було зареєстровано приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л. І. за номером запису 2621, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Встановлено, що 09 вересня 2011 року ОСОБА_2  уклала іпотечний договір з ПАТ «ВТБ Банк», відповідно до умов якого передала банку в іпотеку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (загальна площа - 44 кв. м, житлова площа - 18,2 кв. м), про що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л. І. вчинено запис про накладення заборони відчуження спірної квартири.
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 16 вересня          2015 року у справі № 521/20336/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2015 року, від              ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витребувано 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до рішення Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 08 квітня 2016року ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації його права власності на 1/2 частину зазначеної вище квартири, що належить йому на праві власності, оскільки реєстр містить запис про заборону на відчуження вказаної квартири на підставі іпотечного договору від 09 вересня 2011 року, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 
Вказаними вище судовими рішеннями, які набрали законної сили встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, вибула з його володіння не з його волі, а в результаті незаконних дій його колишньої дружини - ОСОБА_3 
Іпотечний договір від 09 вересня 2011 року, на підставі якого            ОСОБА_2 передала в іпотеку ПАТ «ВТБ Банк» спірну квартиру, укладено на підставі незаконних правовстановлюючих документів.
ОСОБА_1 як власник 1/2 частини квартири   АДРЕСА_1 договір іпотеки своєї частини квартири не укладав, згоди на його укладення і передачу квартири в іпотеку не надавав.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційного суду не відповідає в частині вирішення позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої         статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій) кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі статтею 379 ЦК України як житло розуміється житловий будинок, квартира, інші приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. 
Житло як об`єкт права власності повинен відповідати певним критеріям: це має бути приміщення; вказане приміщення має бути придатним для постійного проживання в ньому, відповідати встановленим санітарним, технічним, протипожежним нормам, які встановлюються спеціальним законодавством України.
ЦК України визначає, зокрема, такі об`єкти права власності, які можуть розглядатися як житло: житловий будинок (стаття 380 ЦК України), садиба (стаття 381 ЦК України) та квартира (стаття 382 ЦК України). 
Відповідно до частини першої статті 382 ЦК України квартирою визнається ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).
Відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору. Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором.
Так, стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.
Можна зробити висновок, що у разі передачі в іпотеку квартири без згоди інших співвласників, а не окремої частини квартири (приміщення у ній) без виділення її частини в натурі, то частину цієї квартири не можна вважати відокремленим предметом іпотеки, на який може бути звернуто стягнення, як на самостійний об`єкт нерухомого майна.
Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19).
Разом з тим, однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , що є предметом договору іпотеки, поділу в натурі не підлягає.
Згідно з частиною першою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою.
Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Отже, майно, що є у спільній власності осіб не може передаватися в іпотеку без згоди іншого співвласника.
Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду України                        від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-96цс13.
Проте суди на вказане уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору іпотеки повністю та можливість визнання недійсним договору іпотеки лише в частині - 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Зазначене спростовує доводи відповідачів, що відсутність згоди співвласника майна на розпорядження майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним, оскільки такі висновки не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства.
Лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
Відповідно до положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У статті 215 ЦК України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників на укладення договору іпотеки позбавляє особу, яка вчинила правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спірним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того зі співвласників, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Суди першої й апеляційної інстанцій встановили усі обставини, дослідили докази та надали їм правову оцінку, але неправильно застосували норми матеріального права та помилково не задовольнили повністю позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання іпотечного договору недійсним.
Встановлені судами обставини, а також наявні в матеріалах справи докази дають підстави для скасування судових рішень в частині вирішення позовних вимог про визнання іпотечного договору недійсним, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в цій частині.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення                          у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права, це порушення призвело до ухвалення незаконних судових рішень, тому рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання іпотечного договору недійсним необхідно скасувати, прийняти нову постанову про задоволення вказаних вимог.
Судові рішення в частині вирішення позовних вимог про скасування заборони відчужувати спірну квартиру, накладену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л. І., не оскаржуються, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядаються.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.
Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 07 листопада           2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого           2017 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», ОСОБА_2 , про визнання недійсним іпотечного договору           скасувати та прийнятинову постанову про задоволення позову в цій частині.
Визнати іпотечний договір від 09 вересня 2011 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 , недійсним.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька
Судді                                                                                                 А. А. Калараш 
І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська