Постанова                             
Іменем України
 
28 серпня 2019 року
м. Київ
 
справа № 128/1885/14-ц
провадження № 61-13791св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.           Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач -  ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,
за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 20 квітня 2016 року у складі судді Ганкіної І. А. та  рішення Апеляційного суду Вінницької області від 06 вересня 2016 рокуу складі колегії суддів:         Копаничук С. Г., Панасюка О. С., Оніщука В. В.,          
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2014 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з указаним позовом, який неодноразово уточнювали в процесі розгляду справи та остаточно просили: стягнути з ОСОБА_3    аванс у сумі, еквівалентній                    20 000 доларів США за офіційним курсом на день ухвалення рішення, що станом на 22 квітня 2015 року складало 566 013 грн; 12 348,49 грн - три проценти річних від неповернутої суми авансу за період з 06 червня 2012 року по 07 квітня        2015 року та з 17 грудня 2012 року по 07 квітня 2015 року; 30 000 грн - на відшкодування моральної шкоди, 14 300 грн - на відшкодування витрат з оплати проведення ремонтно-будівельних робіт, 33 965,08 грн - на відшкодування витрат з оплати заборгованості за комунальні послуги, утримання майна, плати за землю, придбання товарів, послуг, а також відшкодувати судові витрати. Позивачами також було подано заяву про залишення перших позовних вимог в частині стягнення авансу в розмірі             232 000 грн без розгляду. Ухвалою Вінницького районного суду від 20 квітня 2016 року прийнято як остаточну редакцію позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми авансу на суму 20 000 доларів США, стягнення трьох процентів річних, стягнення моральної шкоди, стягнення грошових витрат та витрат на проведення ремонтних робіт, а позовну вимогу в частині стягнення авансу в сумі 232 000 грн залишено без розгляду.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 посилалися на те, що в рахунок досягнутої домовленості про   укладення   до   06 липня 2012 року договору купівлі-продажу 8/25 частин житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 вони 06 червня 2012 року передали ОСОБА_3 за розпискою в якості завдатку (авансу) 80 000 грн, що еквівалентно 10 000 доларів США, а відповідач  зобов`язався знятися з реєстрації з будинку, сплатити комунальні платежі та віддати їм ключі. Проте до вказаної дати договір з вини відповідача укладений не був, останній   лише у серпні 2012 року надав їм ключі від будинку та згодом довіреність на володіння і користування ним. 17 грудня 2012 року вони передали ОСОБА_3 ще 10 000 доларів США, що еквівалентно 80 000 грн як розрахунок за будинок та зобов`язався зареєструвати їх у ньому і до 21 грудня 2012 року підготувати необхідні для оформлення купівлі-продажу документи. Оскільки житло знаходилось в непридатному для проживання стані, вони здійснили заміну необхідних комунікацій та ремонт, а також сплатили його заборгованість за комунальними платежами, в зв`язку з чим наполягали на укладенні договору зі зниженням купівельної ціни на суму витрат. У визначені строки основний договір не був укладений з вини відповідача, який безпідставно заволодів майном та незаконно користується ним, внаслідок чого позивачі зазнали матеріальних втрат та моральних страждань. Так як добровільно грошові кошти відповідач не повернув, вони були змушені звернутися до суду з цим позовом.
ОСОБА_3  позов визнав частково в частині стягнення авансу на суму                         160 000 грн, та пояснив, що він мав намір продати належну йому частину будинку і з цією метою виставив свою частку на продаж. Позивачі дійсно мали намір купити в нього частку будинку і він отримав від них двома частками аванс по 80 000 грн. Валютою авансу була гривня, що він і зазначив у розписках. Вказані кошти він згоден повернути позивачам. Після обговорення їх спільної домовленості він дозволив позивачам заселитися в будинок, але в подальшому позивачі відмовилися від укладення угоди і він був змушений звернутися до суду за їх виселенням. Оскільки, позивачі проживали у будинку вони повинні були сплачувати за комунальні послуги, а тому стягнення коштів за ці послуги є безпідставним. Наявність будівельних робіт та встановлення приладдя заперечив, тому просив в цій частині в задоволенні позову відмовити. Щодо стягнення моральної шкоди зазначив, що виселення проводилося на законних підставах, тому моральної шкоди він не завдавав.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Вінницький районний суд Вінницької області рішенням від 20 квітня 2016 рокупозов задовольнив частково.  Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 9 000 доларів США авансу за розпискою від 17 грудня 2012 року в рівних частках. В стягненні решти авансу на суму 11 000 доларів США відмовив. Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 14 300 грн за проведення ремонтних робіт в рівних частках.  Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 грошові кошти за технічні умови, монтаж та демонтаж газового котла на суму 12 366,22 грн, за купівлю ванни та труб на суму 4 052 грн, за сплату земельного податку на суму 47 грн, заміну вікон на суму 7 318 грн, витрати на заміну електропроводки, радіаторів опалення, будівельних матеріалів на суму 3126,00 грн, а всього на суму 26 909,22 грн в рівних частках. В позовних вимогах щодо стягнення трьох процентів річних на суму 12 348,49 грн, моральної шкоди на суму 30 000 грн та судових витратах за послуги адвоката на суму                     30 000 грн та решти стягнення витрат за комунальні послуги, електро- та водопостачання, та за газопостачання відмовив.  Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та доведеними. Стягуючи на користь позивачів аванс в розмірі 9 000 доларів та відмовляючи у стягненні такого авансу в розмірі 11 000 доларів США, суд виходив з того, що матеріалами справи (розписками відповідача) документально підтверджено отримання відповідачем лише 9 000 доларів США, змінені вимоги позивачів стосувалися стягнення авансу в іноземній валюті, а позовні вимоги щодо стягнення авансу в сумі 232 000 грн за клопотанням позивачів залишені без розгляду. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення вартості ремонтно-будівельних робіт в сумі 14 300 грн, суд виходив з того, що   ремонтні роботи були проведені з відома та дозволу   відповідача, оскільки позивачі уповноважені на їх вчинення довіреністю, наданою останнім, їх   вартість підтверджена матеріалами справи, квитанціями, а тому ці вимоги є обґрунтованими. Також з цих підстав суд вважав необхідним задовольнити позов в частині стягнення вартості здійснених невід`ємних поліпшень майна. Відмовляючи у стягненні комунальних послуг суд виходив з того, що відповідні договори були укладені не ОСОБА_3 , а ОСОБА_5 , яка не є відповідачем у справі, а тому стягнення з неї цих коштів є неможливим. Відмовляючи у стягненні моральної шкоди суд виходив з того, що підставою для виселення позивачів стало виконання рішення суду про виселення через припинення домовленостей між сторонами з продажу частки будинку, а тому моральна шкода в таких правовідносинах не стягується.
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду
Апеляційний суд Вінницької області рішенням від 06 вересня 2016 року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 20 квітня 2016 року в частині задоволених позовних вимог скасував та ухвалив нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3  задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в рівних частинах 340 020 грн в рахунок повернення сплаченого авансу. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив. В іншій частині рішення залишив без змін. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Мотивував рішення апеляційний суд тим, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги та заперечення сторін, що мають значення для справи, в частині вимог не визначив спірні правовідносини та правову норму, що їх регулює та, обґрунтовуючи рішення, не  послався на   закон, який підлягав застосуванню.
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи
 
У вересні 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Вінницького районного суду Вінницької області  від 20 квітня 2016 року та  рішення Апеляційного суду Вінницької області від 06 вересня      2016 року, а справу направити на новий розгляд до суд апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що в основу оскаржуваних рішень безпідставно покладено те, що ОСОБА_3 нібито отримав грошові кошти в доларах США, оскільки згідно з розписками та іншими наявними в матеріалах справи доказами, грошові кошти передавалася у гривнях, а не в доларах США. Судами неправильно застосовано статтю 533 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яка не підлягала до спірних правовідносин, оскільки між сторонами не виникло зобов`язальних правовідносин, які стосуються повернення авансу. Вимога про стягнення авансу взагалі не повинна була розглядатися судами, оскільки за заявою позивачів ця вимога була залишена без розгляду. При цьому залишаючи без розгляду позовну вимогу про стягнення авансу місцевий суд прийняв до розгляду фактично нову вимогу після початку розгляду справи по суті, яку позивачі мали право пред`явити лише в окремому позові.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
15 березня 2018 року справу № 128/1885/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями                       від 06 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.
 
Фактичні обставини справи 
Апеляційним судом встановлено, що  ОСОБА_3 є власником 8/25 частини житлового будинку  та співвласником земельної ділянки по АДРЕСА_1 без визначення ідеальної частки у ній.
06 червня 2012 року  між ОСОБА_3 та  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 була досягнута домовленість про купівлю-продаж зазначеного вище нерухомого майна за ціною 256 000 грн, що еквівалентно 32 000 доларів США без зміни його продажної ціни в подальшому.          
В рахунок майбутніх платежів за договором ОСОБА_3 06 червня 2012 року отримав від ОСОБА_1 , ОСОБА_2  як завдаток (аванс) 80 000 грн, що еквівалентно 10 000 доларів США та зобов`язався не пізніше 06 липня 2012 року продати нерухоме майно,   виписатися з будинку, сплатити комунальні платежі та віддати сім`ї позивачів ключі, про що написав розписку. 
У серпні 2012 року ОСОБА_3 надав сім`ї ОСОБА_1  ключі від будинку, де вони здійснили ремонтні роботи, встановили котел, поміняли систему опалення та проживали по січень 2015 року.
09 жовтня 2012 року ОСОБА_3 отримав від позивачів 1 000 грн в розрахунок за будинок.
23 листопада 2012 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 , ОСОБА_1 довіреність, якою уповноважив останніх управляти та користуватися нерухомістю, з правом проживання, внесення платежів, виконанням ремонтних, будівельних робіт, заміни санітарно-технічних приладів та пристроїв, що вийшли з ладу.
17 грудня 2012 року ОСОБА_3 як розрахунок за будинок отримав від позивачів ще 10 000 доларів США, що еквівалентно 80 000 грн та зобов`язався зареєструвати їх у будинку та до 21 грудня 2012 року підготувати необхідні для оформлення договору купівлі-продажу документи.
У визначений сторонами термін основний договір купівлі-продажу не був укладений, а добровільно повернути отримані кошти відповідач відмовився.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм  матеріального 
права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Рішення судів попередніх інстанцій фактично оскаржені в касаційному порядку в частині вирішення позовних вимог про стягнення авансу, тому переглядаються Верховним Судом лише в цій частині.
Згідно зі статтею 570 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)  завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.
За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.
Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.
Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між ОСОБА_3 та  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана однією зі сторін грошова сума є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком.
Встановивши вказані обставини, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що грошові кошти передані відповідачу є авансом.
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12.
Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційним судом неправильно встановлено, що  ОСОБА_3 отримав грошові кошти в доларах США, оскільки згідно з розписками та іншими наявними в матеріалах справи доказами (показаннями свідків) грошові кошти передавалася у гривнях, а не в доларах США, не заслуговують на увагу, виходячи з такого.
Відповідно до статті 57 Цивільного процесуального кодексу України                        від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
 
Частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
 
Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт отримання грошових коштів у певній кількості та певній валюті, оскільки такі факти повинні підтверджуватися письмовими доказами.
 
Апеляційним судом встановлено, що 06 червня 2012 року відповідач отримав від відповідачів 80 000 грн, що еквівалентно 10 000 доларам США, а 17 грудня 2012 року 10 000 доларів США (без 8 000 грн про що вказано на звороті розписки).
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що судами неправильно застосовано статтю 533 ЦК України, яка не підлягала до спірних правовідносин, оскільки між сторонами не виникло зобов`язальних правовідносин, які стосуються повернення авансу, є необґрунтованими і фактично зводяться до помилкового тлумачення вищенаведених правових норм та встановлених обставин справи.
 
Аргументи касаційної скарги, в тому числі щодо порушення норм процесуального права, не свідчать про наявність підстав для скасування рішення судів в цій частині, оскільки ці порушення не призвели до ухвалення незаконних рішень.
 
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями. 
 
Інші наведені у касаційній скарзі аргументи аналогічні наведеним в апеляційній скарзі ОСОБА_3 та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 303, 304 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт                     2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 рокуу справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржувані судові рішення суду першої інстанції (у нескасованій частині) та апеляційного суду в частині вирішення вимог про стягнення авансу відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 20 квітня 2016 року у нескасованій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 06 вересня 2016 рокув частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення авансу залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| В. М. Коротун    В. П. Курило