Постанова
Іменем України
 
09 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 541/2401/16-ц
 
провадження № 61-18551св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А.,                       Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач –   ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітній ОСОБА_4 ,
треті особи: Миргородська міська рада як орган опіки та піклування, Миргородське комунальне житлово-експлуатаційне управління, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законного представника неповнолітнього ОСОБА_4 – ОСОБА_2 , на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 21 лютого 2017 року у складі колегії суддів:    Кривчун Т. О., Дряниці Ю. В., Чумак О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітнього ОСОБА_4 , треті особи: Миргородська міська рада як орган опіки та піклування, Миргородське комунальне житлово-експлуатаційне управління, про визначення порядку користування житловим приміщенням та зміну договору найму житлового приміщення.
 
Позовна заява мотивована тим, що рішенням виконкому Миргородської міської ради від 11 квітня 2007 року йому як командиру в/ч НОМЕР_1 надано в користування службову трикімнатну квартиру на сім`ю з 4-х осіб, яка складається з трьох ізольованих кімнат в АДРЕСА_1 та видано ордер на вселення у вказану квартиру, а рішенням виконкому Миргородської міської ради від 22 грудня 2010 року цю квартиру виключено із числа службових квартир; квартира на даний час не приватизована.
 
Зазначав, що 31 січня 2010 року потрапив у ДТП, внаслідок чого став інвалідом першої групи, прикутим до ліжка. Після того, як дружина залишила його самого, нагляд за ним здійснює його мати, а рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27 березня 2013 року їх шлюб із ОСОБА_2 було розірвано і з того часу вони проживають окремо та не спілкуються. Відтак, у складі сім`ї відбулись суттєві зміни, та оскільки спільне проживання з колишньою дружиною в одній кімнаті стало неможливим, він звернувся до суду з даним позовом, вважаючи, що має право на користування окремою кімнатою.
 
Вказував, що середня забезпеченість житловою площею в м. Миргороді становить 7,6 кв. м на одну особу, верхня норма жилої площі соціального житла становить 13,65 кв. м та отримання у користування жилого приміщення у таких межах не може вважатись порушенням статей 47, 48 ЖК Української РСР, відтак, він має всі підстави для користування окремою ізольованою кімнатою площею 11,3 кв. м, оскільки їх спільне проживання з колишньою дружиною після розлучення суперечить нормі частини другої  статті 47 ЖК Української РСР, окрім того, саме він отримав спірну квартиру, перебуваючи на посаді командира військової частини у м. Миргороді, іншого житла він не має, після тяжкої ДТП втратив здоров`я та є інвалідом першої групи і потребує сторонньої допомоги, медичних реабілітаційних заходів, які можливо отримувати саме у санаторії м. Миргорода.
 
Ураховуючи наведене ОСОБА_1 просив суд змінити договір найму житлового приміщення та встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_2 :
виділити в користування ОСОБА_1 кімнату (9) площею 11.3 кв. м;
виділити в користування ОСОБА_4 кімнату (6) площею 12,7 кв. м;
виділити в користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кімнату (8) площею 17,2 кв.м, балкон площею 0,8кв.м;
у спільному користуванні залишити: коридор (1) площею 5,7кв.м, ванну (2) площею 2,60 кв. м, вбиральню (3) площею 1,00 кв. м, коридор (4) площею 2,5 кв. м, кухню (5) площею 6.9 кв. м, коридор (7) площею 4.1 кв. м.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області               від 07 грудня 2016 рокуу складі судді Куцин В. М., у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітнього ОСОБА_4 , треті особи: Миргородська міська рада як орган опіки та піклування, Миргородське комунальне житлово-експлуатаційне управління, про визначення порядку користування житловим приміщенням та зміну договору найму житлового приміщення відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що виділення в користування позивачу кімнати площею 11,3 кв. м спричинить порушення житлових прав (погіршення житлових умов) інших членів сім`ї, що проживають в квартирі та призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов, що є недопустимим виходячи з роз`яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України         від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України».
 
Районний суд зазначив, що позивачем не надано доказів, що він хворіє на тяжкі форми хронічних захворювань та не може проживати в одній кімнаті з членами своєї сім`ї.
 
Суд першої інстанції послався на положення статей 47, 63, 64, 104 ЖК УРСР.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області               від 07 грудня 2016 року скасовано.
Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Змінено договір найму житлового приміщення та встановлено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_2 :
виділено в користування ОСОБА_1 , 1968 року народження, зареєстрованому у АДРЕСА_1 , кімнату (9) площею 11.3 кв. м;
виділено в користування ОСОБА_4 , 2006 року народження, зареєстрованому у АДРЕСА_3 площею 12,7 кв. м;
виділено в користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кімнату (8) площею 17,2 кв. м, балкон площею 0,8 кв. м.
У спільному користуванні залишено: коридор (1) площею 5,7 кв. м, ванну (2) площею 2.60 кв. м, вбиральню (3) площею 1,00 кв. м, коридор (4) площею 2,5 кв. м, кухню (5) площею 6.9 кв. м, коридор (7) площею 4.1 кв. м. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач та відповідачі – син ОСОБА_4 , колишня дружина ОСОБА_2 та донька ОСОБА_3 , є такими, що не втратили право користування та проживання у квартирі АДРЕСА_2 та залишаються наймачами даного житлового приміщення. Проте спільне проживання в одній кімнаті ОСОБА_1 та ОСОБА_2 порушуватиме норми закону, є неприпустимим та неетичним. Діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є особами старшими 9-ти років їх спільне проживання в одній кімнаті є неможливим.
 
Апеляційний суд зазначив, що відповідачами не запропоновано будь-якого варіанту встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_2 . При запропонованому позивачем варіанті користування спірним житловим приміщенням норма житлової площі на одну особу не порушується, доступ до кімнат є окремим, розмір ідеальних часток наймачів квартири суттєво не порушений, та не призведе до порушення прав кожного з них.
 
Ураховуючи, що ОСОБА_1 є інвалідом 1 групи, має тяжкі форми захворювань, а тому не може проживати в одній кімнаті з іншими наймачами, у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 не перебуває, а тому колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для виділу йому найменшої ізольованої житлової кімнати площею 11,3 кв. м, що не призведе до штучного погіршення житлових умов позивача, не викличе необхідності постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов, та не порушуватиме розміру його ідеальної частки у праві користування спірною квартирою.
 
Апеляційний суд посилався на частину першу статті 61, статті 63, 64, 104,  пункт 2 частини третьої статті 71 ЖК УРСР, пункт 16 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законний представник неповнолітнього ОСОБА_4 – ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржуване рішення Апеляційного суду Полтавської області від 21 лютого 2017 року скасувати та залишити в силі рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 07 грудня 2016 року.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
 
Заявники зазначають, що ОСОБА_1 виділено в користування кімнату площею 11,3 кв. м, що є більше, ніж припадає з розрахунку загальної площі квартири на кожного члена сім`ї, при цьому порушені законні права та інтереси у вигляді погіршення житлових умов інших осіб, які проживають у квартирі.
 
Посилаються на частину третю статті 9 ЖК УРСР, де зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення чи обмежений в праві користування жилим приміщенням інакше, як на підставі і в порядку, передбаченому законом.
 
Вказують, що не існує закону, який би дозволяв відступати від рівності прав на користування приміщеннями особами, що проживають у ньому на підставі договору найму.
 
Стверджують, що у позивача відсутні повноваження на подачу позову в інтересах відповідачів в частині позовної вимоги про встановлення порядку користування приміщеннями квартири між відповідачами.
 
Заявники вважають, що апеляційним судом не правильно застосовано частину другу статті 20 ЖК УРСР та пункт 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України».
 
Звертають увагу на рішення Апеляційного суду Полтавської області                    від 05 листопада 2013 року у цивільній справі № 1620/2341/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про зміну договору найму житлового приміщення, визначення порядку користування житловим приміщенням, яким встановлено, що при задоволенні вимог позивача будуть порушені житлові права інших осіб, які мають право на проживання у спірній квартирі.
 
Доводи особи, яка подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу 
 
У липні 2017 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу, у якому зазначив, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню у зв`язку з тим, що судом апеляційної інстанції не порушено норми матеріального права, а тому рішення обґрунтоване та повністю відповідає вимогам закону.
 
Зазначає, що ним не заявлено вимоги щодо зобов`язання відповідачів по справі укладати окремі договори найму житлового приміщення, тому твердження заявників у цій частині є помилковими.
 
Стверджує, що не заперечує проти проживання відповідачів у квартирі та не порушує їхні права на житло. Вказує, що при виділенні йому кімнати та зміни договору найму погіршення житлових умов інших наймодавців не відбулося з огляду на середню забезпеченість громадян житловою площею у                         м. Миргороді, яка становить 7,6 кв. м.
 
Щодо доводів касаційної скарги з посиланням на справу № 1620/1800/2012 зазначив, що у 2012 році, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з       ОСОБА_2 , звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням та зміну договору найму житлового приміщення. Судове рішення мотивоване тим, що у спільному із ОСОБА_2 користуванні, як подружжя, перебувала кімната площею 17,6 кв. м, а діти користувалися окремими кімнатами: неповнолітній син кімнатою площею 12,7 кв. м, неповнолітня донька –кімнатою площею 11,3 кв. м. Чоловік і жінка перебуваючи у шлюбі не потребують роздільного проживання, а визначення іншого способу користування житловими кімнатами призведе до порушення інтересів дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Отже, рішення суду стосувалося проживання його та ОСОБА_2 на той час як подружжя.
 
Звертає увагу на те, що оформив право власності на 27/100 спірної квартири, проте ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні власністю, до виділеного приміщення не допускає, ключі від квартири не надає.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу    Лідовцю Р. А.
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
  
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законного представника неповнолітнього ОСОБА_4 – ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Згідно із частиною першою статті 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. 
 
Відповідно до частини першої статті 63 ЖК УРСР предметом договору найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване приміщення, що складається з однієї або кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.
 
Положеннями статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
 
Приписами частини другої статті 51 ЖК УРСР передбачено, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя.
 
Згідно зі статтею 104 ЖК УРСР член сім`ї наймача вправі вимагати за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним укладення ним окремого договору найму якщо жилу площу, що припадає на нього може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, розмір якої не менше встановленої для надання одній особі.
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням виконкому Миргородської міської ради від 11 квітня 2007 року ОСОБА_1 як командиру в/ч НОМЕР_1 було надано в користування службову трикімнатну квартиру на сім`ю з 4-х осіб, яка складається з трьох ізольованих кімнат у   АДРЕСА_1 , та видано ордер на вселення у вказану квартиру. У подальшому рішенням виконкому Миргородської міської ради від 22 грудня 2010 року цю квартиру виключено із числа службових квартир; квартира на даний час не приватизована.
 
Крім того, судами встановлено, що у спірній квартирі мешкають і мають право на житло ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та              ОСОБА_3 , яка навчається в інтернатурі у Вінницькому національному медичному університеті ім. М. І. Пирогова з 01 серпня 2016 року до                        30 червня 2018 року (а. с. 53).
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції відмовив ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог, натомість суд апеляційної інстанції скасував рішення районного суду та змінив договір найму житлового приміщення визначивши порядок користування житловим приміщенням, яким виділив у користування ОСОБА_1 кімнату (9) площею 11.3 кв. м; ОСОБА_4 кімнату (6) площею 12,7 кв. м; ОСОБА_2 та                  ОСОБА_3 кімнату (8) площею 17,2 кв. м, балкон площею 0,8 кв. м; у спільному користуванні залишив: коридор (1) площею 5,7 кв. м, ванну (2) площею 2.60 кв. м, вбиральню (3) площею 1,00 кв. м, коридор (4) площею 2,5 кв. м, кухню (5) площею 6.9 кв. м, коридор (7) площею 4.1 кв. м.
 
Такі висновки суду апеляційної інстанції є правильними, відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах закону.
 
Відповідно до пункту 16 постанови Пленуму Верховного суду України            від 12 квітня 1985 року № 2 суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим 
приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі.
При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов.
 
Встановлюючи порядок користування квартирою апеляційний суд врахував те, що спірна квартира має загальну площу 64,8 кв. м, а у розрахунку на кожного члені сім`ї припадає 10,3 кв. м. Виділяючи у користування ОСОБА_1 кімнату площею 11,3 кв. м, апеляційний суд вважав, що іншого розподілу бути не може, а такий не порушує права інших співвласників чи користувачів. З огляду на це, доводи касаційної скарги про неправильне застосування пункту 16 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року № 2 не приймаються до уваги.
 
Колегія суддів вважає, що апеляційний суд правильно врахував фізичний стан та захворювання ОСОБА_1 та його сина ОСОБА_4 , яким виділено у користування ізольовані кімнати, оскільки спільне їх проживання з іншими членами сім`ї неприпустиме та порушуватиме приписи частини другої статті 51 ЖК УРСР. Крім того, судом апеляційної інстанції надано належної уваги обставині припинення шлюбних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку із чим їх спільне проживання у одній кімнаті є неможливим, а цей факт спростовує доводи заявників з посиланням на справу № 1620/1800/2012, рішенням у якій встановлено, що при задоволенні аналогічних вимог ОСОБА_1 будуть порушені житлові права інших осіб, які проживають в квартирі.
 
Щодо доводів заявника про те, що ОСОБА_1 виділено в користування кімнату площею 11,3 кв. м, що є більше, ніж припадає з розрахунку загальної площі квартири на кожного члена сім`ї, колегія суддів вважає, що у зв`язку з неможливістю забезпечити точну відповідність та рівність площі, що надається у користування кожному члену сім`ї, суд апеляційної інстанції, враховуючи незначний розмір відхилення від такого принципу рівності часток, ухвалив правильне рішення, яким права інших членів сім`ї не порушуються.
 
Щодо доводів заявника про відсутність у ОСОБА_1 повноважень на подачу позову в інтересах відповідачів в частині позовної вимоги про встановлення порядку користування приміщеннями квартири між відповідачами, то такі до уваги не беруться, оскільки ОСОБА_1 не заявляв позов в інтересах інших осіб, а залучив заявників до участі у справі з огляду на те, що вони є членами його сім`ї та спільно із ним користуються спірною квартирою, а рішення суду може вплинути на їхні права та інтереси.
 
Суд не бере до уваги посилання ОСОБА_1 про отримання свідоцтва про право власності на спірну квартиру серії від 12 червня 2017 року                САК № 499994 оскільки воно отримане після ухвалення судами попередніх інстанцій судових рішень, а на підставі статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений повноважень встановлювати певні обставини, що не були предметом дослідження під час судового розгляду.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції. 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість його рішення не впливають.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законного представника неповнолітнього ОСОБА_4 – ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 21 лютого 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк