Постанова                                            
Іменем України                                                  
31 жовтня 2019 року                                                                     
м. Київ                                                                    
справа № 752/11541/18
провадження № 61-12769св19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,              Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 12 червня   2019 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І. у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства лікувально - оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (далі - ПрАТ «Укрпрофоздоровниця») про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилався на те, що наказом                                 від 18 березня 2004 року № 32-к він був прийнятий на роботу в ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» на посаду начальника господарського управління. Наказом                    від 10 лютого 2014 року № 11-к він був звільнений з роботи за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року ОСОБА_1 був поновлений на роботі і 26 жовтня 2015 року приступив до виконання обов`язків начальника адміністративно-господарського управління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця». Наказом від 11 березня 2016 року № 11-к позивача було звільнено вдруге на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2017 року, ОСОБА_1 був поновлений на роботі. 15 травня 2017 року позивач знову приступив до роботи на посаді начальника адміністративно-господарського управління, проте наказом від 18 травня 2018 року              № 09-к ОСОБА_1 втретє був звільнений з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки відповідач не запропонував йому жодної вакантної посади, які у період звільнення були в апараті Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», і більшість з них він зміг би зайняти з урахуванням його освіти та досвіду роботи за свій понад 40-річний трудовий стаж, зокрема, вакансії начальника відділу договірної роботи юридичного управління, головного спеціаліста планово-економічного відділу та головного спеціаліста відділу кадрів. Також відповідач не дотримався вимог статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, яка передбачає, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Ніяких порівняльних характеристик відповідач не робив, конкурсних комісій не створював, співбесід не проводив. Через декілька днів після звільнення позивача у зв`язку зі скороченням штату відповідач прийняв на роботу нового працівника ОСОБА_2 , чим порушив статтю 42-1 КЗпП України, яка передбачає переважне право на укладення трудового договору і разі поворотного прийняття на роботу працівника, з якими розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом першим статті 40 КЗпП України, протягом одного року.
За таких підстав позивач просив: визнати незаконним і скасувати накази Голови Правління ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 21 лютого 2018 року № 18 «Про зміни в штатному розписі апарату Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» та від 18 травня 2018 року № 09-к «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити його на посаді начальника адміністративно-господарського управління апарату Правління ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» з 21 травня 2018 року; зобов`язати ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» допустити позивача до роботи і стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року позов                     ОСОБА_1 до ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Визнано незаконним наказ в.о. Голови Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» від 18 травня 2018 року № 09-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника адміністративно-господарського управління апарату Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» з 21 травня 2018 року. Стягнено з Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на користь ОСОБА_1 149 368,50 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21 травня 2018 року до 01 лютого 2019 року та                      5 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено, вирішено питання розподілу судових витрат. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника адміністративно-господарського управління апарату Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» з 21 травня 2018 року допущено до негайного виконання.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не виконав всі вимоги статті 49-2 КЗпП України, оскільки одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці керівництво відповідача не запропонувало позивачу іншу роботу за наявними у нього на той час вакантними посадами головного спеціаліста відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління, начальника відділу договірної роботи юридичного управління, головного спеціаліста відділу санаторно-курортного лікування управління організації медичного забезпечення, головного спеціаліста з організації харчування відділу санаторно-курортного лікування, головного спеціаліста планово-економічного відділу фінансово-економічного управління, головного спеціаліста відділу кадрів.
Постановою Київського апеляційного суду від 12 червня 2019 року апеляційні скарги Харіної Т. Г., яка діяла на підставі ордера в інтересах ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності в інтересах ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року задоволено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема статті 49-2 КЗпП України. Зазначена стаття одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці дійсно покладає на роботодавця обов`язок запропонувати працівнику іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника, проте, це не свідчить, що власник підприємства зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні у нього вакансії та роботи.
Суд апеляційної інстанції зазначав також, що висновок суду першої інстанції про невиконання відповідачем всіх вимог статті 49-2 КЗпП України є необґрунтованим, оскільки одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці керівництво відповідача не запропонувало позивачу іншу роботу за наявними у нього на той час вакантними посадами у зв`язку із їх відсутністю.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції розрахувавши при цьому середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня прийняття остаточного рішення Верховним Судом.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення місцевого суду є правильним та обґрунтованим, натомість суд апеляційної інстанції припустився помилки та скасував правильне по суті рішення.
Доводами касаційної скарги є те, що при вирішенні справи суд апеляційної інстанції  не перевірив того, що доказів неможливості переведення працівника за його згодою на іншу роботу немає, оскільки відповідач не робив спроб такого переведення, не враховане передбачене законодавством переважне право залишення позивача на роботі, а обов`язок працевлаштувати працівника, передбачений законодавством, власником  підприємства чи уповноваженим ним органом не виконаний, жодної вакантної посади позивачу запропоновано не було.
При звільненні заявника не було дотримано передбаченого законодавством принципу захисту працівника від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Заявник вказує, що апеляційним судом не було з`ясовано, у чому саме полягає неможливість виконання ним посадових обов`язків на існуючих на той час вакантних посадах, та не було враховано його кваліфікацію і стаж роботи на підприємстві.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
Представник ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» - адвокат Харіна Т. Г. у поданому відзиві на касаційну скаргу просила у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін посилаючись на необґрунтованість доводів касаційної скарги та те, що судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення було дотримано вимоги норм матеріального та процесуального права.
Крім того, Представник ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» з метою особистої участі просить повідомити її про час та місце розгляду справи.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Абзац другий частини першої цієї статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.
Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано особливості розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Наказом від 18 березня 2004 року № 32-к ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» на посаду начальника господарського управління.
Наказом від 10 лютого 2014 року № 11-к ОСОБА_1 був звільнений з посади начальника адміністративно-господарського управління 17 лютого 2014 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року, задоволено позов ОСОБА_1 Постановлено поновити ОСОБА_1 на посаді начальника адміністративно-господарського управління апарату Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця».
Наказом від 11 березня 2016 року № 11-к ОСОБА_1 було звільнено 11 березня                   2016 року з посади начальника адміністративно-господарського управління у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2017 року, задоволено позов ОСОБА_1 , поновлено позивача на посаді начальника адміністративно-господарського управління апарату Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця»                                      з 11 березня 2016 року.
Рішенням Наглядової Ради ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» від 14 лютого 2018 року                        № Р4-29 вирішено скоротити з 21 травня 2018 року посаду начальника адміністративно-господарського управління у кількості 1 штатної одиниці. 
Наказом від 21 лютого 2018 року № 18 в штатному розписі апарату Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» з 21 травня 2018 року скорочена посада начальника адміністративно-господарського управління у кількості 1 штатної одиниці. 
19 березня 2018 року ОСОБА_1 був попереджений про наступне вивільнення з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, що підтверджується персональним повідомленням № 12-01/340. Одночасно позивача повідомлено про неможливість його працевлаштування в апараті ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» у зв`язку з відсутністю в штатному розписі вакантних посад, які б він міг займати згідно з його освітою, кваліфікацією та досвідом роботи. В повідомленні зазначено, що в апараті Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» були наявні вакантні посади, зокрема: головного спеціаліста відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління, начальника відділу договірної роботи юридичного управління, головного спеціаліста відділу санаторно-курортного лікування управління організації медичного забезпечення, головного спеціаліста з організації харчування відділу санаторно-курортного лікування управління організації медичного забезпечення, а також посади, на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника, зокрема: головний спеціаліст планово-економічного відділу фінансово-економічного управління на час відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_6 (до 30 липня 2018 року) головного спеціаліста планово-економічного відділу фінансово-економічного управління на час відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_7 (до 11 квітня 2018 року) та головного спеціаліста відділу кадрів на час відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_8 (до 01 червня                            2018 року).
18 травня 2018 року профспілковий комітет апарату Правління ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" надав згоду на розірвання трудового договору з начальником адміністративно-господарського управління ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Наказом від 18 травня 2018 року № 09-к ОСОБА_1 21 травня 2018 року звільнений з посади начальника адміністративно-господарського управління у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Голосіївського районного суду міста Києва.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до положень статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на цьому підприємстві, в установі, організації.
Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату працівників є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Така правова позиція узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного суду у справах № 341/437/18, № 242/4180/18-ц.
Таким чином, з огляду на те, що судом апеляційної інстанції хоча і правильно було встановлено, що 19 березня 2018 року ОСОБА_1 був попереджений про наступне вивільнення з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України та одночасно його було повідомлено про неможливість його працевлаштування в апараті ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» у зв`язку з відсутністю в штатному розписі вакантних посад, які б він міг займати згідно з його освітою, кваліфікацією та досвідом роботи, проте дійшов до передчасних висновків про наявність підстав для відмови у позові з огляду на таке.
Судами було встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення                                     від 19 березня 2018 року у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці керівництво відповідача не запропонувало позивачу іншу роботу за наявними у нього на той час вакантними посадами, а повідомило ОСОБА_1 про неможливість його працевлаштування у зв`язку із відсутністю вакантних посад, які він міг би зайняти згідно з його освітою, кваліфікацією та досвідом роботи.
Судом апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 здобув освіту у Київському автодорожньому інституті за спеціальністю «Автомобільні дороги». За час своєї трудової діяльності позивач обіймав посади, пов`язані з будівництвом, обслуговуванням доріг та інженерно-будівельною діяльністю. Із посадової інструкції начальника господарського управління апарату Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» встановлено, що на вказаній посаді до обов`язків позивача належало забезпечення належного функціонування інженерних мереж адміністративного будинку відповідача, його ремонту, охорони, організації пропускного режиму тощо.
Вищенаведені обставини дали апеляційному суду можливість дійти висновку, що, записи в трудовій книжці позивача з назвами його посад, не дають об`єктивної можливості оцінити його досвід роботи, кваліфікацію і можливість виконувати роботу за вакантними у відповідача посадами.
Апеляційний суд зазначав, що посадовими інструкціями по вакантним посадам і положеннями про відповідні управління, які були досліджені судом, передбачені кваліфікаційні вимоги та вимоги до досвіду роботи, а саме: головний спеціаліст відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління - повна вища юридична освіта та стаж роботи за фахом не менше 2-х років; начальник відділу договірної роботи юридичного управління - повна вища юридична освіта та стаж роботи за фахом не менше 3-х років; головний спеціаліст відділу санаторно-курортного лікування управління організації медичного забезпечення - повна вища медична, юридична або економічна освіта і досвід роботи за фахом; головний спеціаліст з організації харчування відділу санаторно-курортного лікування - повна вища освіта за спеціальністю інженер-технолог харчової промисловості і досвід роботи на керівних посадах не менше 3-х років; головний спеціаліст планово-економічного відділу фінансово-економічного управління - відповідного напрямку підготовки та стаж роботи за професією не менше 2-х років; головний спеціаліст відділу кадрів - повна вища освіта відповідного напрямку підготовки та стаж роботи за професією не менше 2-х років.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з огляду на наявні в матеріалах справи докази щодо досвіду роботи позивача (його трудова книжка, посадова інструкція начальника господарського управління) та посадові інструкції за вакантними посадами ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», кваліфікація, рівень освіти та досвід роботи позивача не дозволяють йому виконувати роботу за вакантними посадами на час звільнення. За таких обставин, відповідач не мав об`єктивної можливості запропонувати позивачу наявні вакансії та роботи на час його звільнення, які б останній міг виконувати за кваліфікаційним рівнем, а отже звільнення позивача відбулося із дотриманням вимог чинного законодавства.
Проте колегія суддів вважає, що такі висновки суду апеляційної інстанції є передчасними з огляду на таке.
Зміст постанови суду апеляційної інстанції не свідчить про дослідження судом апеляційної інстанції штатного розпису з моменту отримання попередження -                             19 березня 2018 року, наявність вакантних посад на день звільнення позивача, а саме -               21 травня 2018 року та відмову позивача від всіх вакансій, що існували на підприємстві.
В матеріалах справи міститься лише  копія персонального попередження про звільнення ОСОБА_1 від 19 березня 2018 року № 12-01/340 з переліком вакансій, за якими його працевлаштування, на думку відповідача, неможливе, та копія штатного розпису апарату Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» з 01 березня 2018 року.
Проте судом апеляційної інстанції не було встановлено, чи було запропоновано позивачу всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду (з 19 березня 2018 року) і які існували на день його звільнення - 21 травня                   2018 року.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та визнаючи звільнення позивача таким, що відповідає вимогам трудового законодавства і відмовляючи у задоволенні позову на зазначені норми матеріального права уваги не звернув, не дослідив та не надав належної оцінки доводам позивача про те, що йому не було запропоновано інші вакантні посади, які відповідали його освіті, кваліфікації та досвіду роботи та не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне її вирішення.
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
В силу положень статті 400 касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного розгляду.
Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості досліджувати докази, з`ясовувати обставини справи, необхідні для прийняття рішення, перешкоджає ухваленню нового судового рішення, а тому справа підлягає передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
За таких обставин, постанова суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та прийнята з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. С. Висоцька
Судді: | А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко
| В. В. Сердюк   І. М. Фаловська