Постанова
Іменем України 
 
16 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 161/7538/17
провадження № 61-27867св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «ЕНКО»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ЕНКО» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 червня 2017 року у складі судді Олексюка А. В. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від  30  серпня 2017 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Карпук А. К., Бовчалюк З. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «ЕНКО» (далі - ПАТ «ЕНКО») про відшкодування моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що 25 липня 1978 року ОСОБА_1 була прийнята учнем штампувальника в цех металоконструкцій Луцького електроапаратного заводу, правонаступником якого є ПАТ «ЕНКО».
22 березня 1979 року вона, перебуваючи на робочому місці, у результаті незабезпечення підприємством безпечних умов праці, отримала травматичну ампутацію нігтьових фаланг третього, четвертого та п`ятого пальців лівої кисті з пошкодженням сухожилля. Тривалий час знаходилася на лікуванні у Луцькій міській лікарні, але функції лівої кисті у неї не відновилися.
За наслідками розслідування нещасного випадку було складено акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві від 23 березня 1979 року.
Відповідно до висновку Луцької міської медико-соціальної експертної комісії від 26 липня 2012 року  ОСОБА_1 було вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 15 % довічно.
На даний час вона не може повноцінно користуватися лівою кистю, що супроводжується незручностями у повсякденному житті, веденні господарства, вона змушена докладати додаткових зусиль для відновлення свого звичайного способу життя. Отриманим трудовим каліцтвом їй було завдано моральну шкоду, яка полягає у її постійних важких фізичних та душевних стражданнях. 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ПАТ «ЕНКО» на її користь моральну шкоду у розмірі 150 000 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ «ЕНКО» на користь  ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом 22 березня 1979 року, 15 000 грн.
У іншій частині вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив із того, що ОСОБА_1 обґрунтувала спричинену їй моральну шкоду не лише отриманням виробничої травми, але і стійкою втратою працездатності, яка вперше встановлена висновком медико-соціальної експертизи від 26 липня 2012 року та пов`язана саме із травмою 22 березня 1979 року.
На порушення вимог частин першої та другої статті 153 КЗпП України, статті 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець  ОСОБА_1 - Луцький електроапаратний завод,не забезпечив безпечних умов праці, унаслідок чого позивачці завдана шкода, обов`язок відшкодувати яку покладається на ПАТ «ЕНКО» як правонаступника роботодавця.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 30 серпня 2017 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 червня 2017 року залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції виходив із наявності підстав, передбачених статтею 23 ЦК України, для задоволення позову.
Встановивши, що позивачка отримала травму лівої кисті під час виконання трудових обов`язків унаслідок недотримання роботодавцем безпечних умов праці (стаття 153 КЗпП України, стаття 13 Закону України «Про охорону праці»), суд першої інстанції врахував засади розумності та справедливості і дійшов обґрунтованого висновку про те, що ушкодженням здоров`я ОСОБА_1 завдано моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню.
 
Короткий зміст доводів касаційної скарги та її вимог
 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «ЕНКО», посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 30 серпня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають критеріям законності та обґрунтованості. Суди попередніх інстанцій не врахували те, що ПАТ «ЕНКО» не має жодного відношення до нещасного випадку, який стався з ОСОБА_1 22 березня 1979 року, оскільки відповідач ніколи не був її роботодавцем. 
Відповідно до акта від 23 березня 1978 року № 3 форми Н-1 роботодавцем ОСОБА_1 був Луцький електроапаратний завод імені 25 з`їзду КПСС, який в 1991 році було перетворено в Орендне підприємство «Луцький електроапаратний завод». 
Орендне підприємство «Луцький електроапаратний завод» було перетворено в Акціонерне товариство «Луцький електроапаратний завод», а в 1994 році - в Луцький електроапаратний завод Акціонерного товариства відкритого типу «ЕНКО», і лише у 2007 році Відкрите акціонерне товариство «ЕНКОР» викупило акції Луцького електроапаратного заводу Акціонерного товариства відкритого типу «ЕНКО», яке стало дочірнім підприємством Відкритого акціонерного товариства «ЕНКО».
Враховуючи викладене, ПАТ «ЕНКО» не відповідає за зобов`язання Луцького електроапаратного заводу Акціонерного товариства відкритого типу «ЕНКО». 
Крім того, судами попередніх інстанцій не було враховано недотримання позивачкою строку позовної давності.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «ЕНКО» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 30 серпня 2017 року і витребувано із Луцького міськрайонного суду Волинської області цивільну справу № 161/7538/17.
 
Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У травні 2018 року цивільну справу № 161/7538/17 передано до Верховного Суду.
 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року справу № 161/7538/17 призначено судді-доповідачеві Черняк Ю. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ЕНКО» про відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 25 липня 1978 року ОСОБА_1 була прийнята учнем штампувальника в цех металоконструкцій Луцького електроапаратного заводу, правонаступником якого є ПАТ «ЕНКО». 
 
22 березня 1979 року ОСОБА_1 , перебуваючи на робочому місці, в результаті незабезпечення підприємством безпечних умов праці, отримала травматичну ампутацію нігтьових фаланг третього, четвертого та п`ятого пальців лівої кисті з пошкодженням сухожилля. Тривалий час знаходилася на лікуванні у Луцькій міській лікарні, але функції лівої кисті у неї не відновилися.
 
За наслідками розслідування нещасного випадку було складено акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві від 23 березня 1979 року.
 
Відповідно до висновку Луцької міської медико-соціальної експертної комісії від 26 липня 2012 року  ОСОБА_1 було вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 15 % довічно.
 
Позиція Верховного Суду
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною третьою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення нормпроцесуального права.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої та другої статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
 
Згідно із статтею 13 Закону України «Про охорону праці», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.
 
Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
 
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
 
Конституційний Суд України у рішенні від 27 січня 2004 року у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) (пункт 4.1) зазначив, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіює йому моральні та фізичні страждання.
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що нещасний випадок стався з  ОСОБА_1 22 березня 1979 року, під час виконання нею трудових обов`язків, тобто в період дії Цивільного кодексу УРСР 1963 року.
 
Станом на 1979 рік ні ЦПК УРСР 1963 року, ні інше законодавство УРСР чи СРСР не передбачало правового інституту моральної шкоди і відповідно, не визначало порядок її відшкодування.
 
ЦПК УРСР 1963 року було доповнено статтею 440-1 «Відшкодування моральної (немайнової) шкоди» лише Законом України від 06 травня 1993  року № 3188-XII.
 
У постановах Верховного суду України від 16 травня 2012 року 
у справі № 6-27цс12, від 24 грудня 2014 року у справі № 6-188цс14, від 18 березня 2015 року у справі № 6-24цс15 викладено правову позицію, згідно з якою правила відшкодування шкоди, в тому числі моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, визначаються днем первинного встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності, а не днем безпосередньо нещасного випадку на виробництві.
 
З огляду на викладене при вирішенні справи про відшкодування моральної шкоди суд застосовує законодавство, яке діяло станом на день первинного встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності позивачу.
 
Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 передбачено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
 
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
Ухвалюючи рішення про відшкодування відповідачем позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив з того, що ушкодженням здоров`я, яке ОСОБА_1 отримала під час виконання трудових обов`язків, їй було заподіяно моральні та фізичні страждання, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя.
 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, на виконання вимог статей 367, 374 ЦПК України, дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, залишив без змін рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо того, що судами попередніх інстанцій не було застосовано інститут позовної давності. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 268 ЦК України на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (і на вимогу про відшкодування моральної шкоди), позовна давність не поширюється.
 
Крім того, ПАТ «ЕНКО» із заявою про застосування строків позовної давності до суду першої інстанції не зверталося.
 
Доводи касаційної скарги про те, що судами при задоволенні позову не враховано, що відповідач не є правонаступником Луцького електроапаратного заводу, на якому стався нещасний випадок на виробництві з позивачем, є необґрунтованими, зважаючи на наявність у матеріалах справи довідки ПАТ «ЕНКО» від 09 серпня 2012 року № 187/10-14, якій судами попередніх інстанцій була надана правова оцінка (а. с. 18).
 
Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, афактично зводяться до переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК України не передбачено.
 
Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
 
У такому разі розподіл судових витрат згідно зі статтею 141 ЦПК України не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ЕНКО» залишити без задоволення.
 
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 30 серпня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                 І. А. Воробйова 

                                                                                                            Б. І. Гулько

                                                                                                            Р. А. Лідовець

                                                                                                            Ю. В. Черняк