Постанова                                                 
Іменем України
 
16 жовтня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 200/16871/17-ц
провадження № 61-43267св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого – Ступак О. В. (суддя-доповідач),
          суддів:                Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
                                       Усика Г. І.,           Яремка В. В.,
 
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – військова частина НОМЕР_1 , 
треті особи: завідуюча Сьомої дніпровської державної нотаріальної контри ОСОБА_2 , Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2018 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Макарова М. О., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , треті особи: завідуюча Сьомої дніпровської державної нотаріальної контри Черновська Л. Г., Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі – ВПВР УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 11 серпня 2017 року при вчиненні виконавчого напису № 2-1664 про стягнення з нього на користь військової частини НОМЕР_1 грошових коштів у розмірі 10 153 695, 88 грн, завідуючою Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори Черновською Л. Г. порушені правила вчинення нотаріальної дії, оскільки не перевірено безспірність вказаної заборгованості. До вчинення виконавчого напису, він звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із скаргою про визнання неправомірним наказу командира військової частини НОМЕР_1 про звільнення та позбавлення його всіх військових звань. Вказував про наявність у провадженні військової прокуратури справи та проведення слідства щодо встановлення винних осіб. На підставі цього виконавчого напису нотаріуса, 22 вересня 2017 року ВПВР УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області при примусовому його виконанні винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 54756197, а 25 вересня 2017 року винесено постанову про арешт його майна.
 
Посилаючись на викладене, позивач просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 11 серпня 2017 року, вчинений завідуючою Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори Черновською Л. Г., зареєстрований у реєстрі за № 2-1664 про стягнення з нього на користь військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України грошових коштів у розмірі 10 153 695, 88 грн.
 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 11 серпня 2017 року, вчинений завідуючою Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори Черновською Л. Г., зареєстрований у реєстрі за № 2-1664 про стягнення з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України грошових коштів у розмірі 10 153 695,88 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ще до вчинення нотаріусом напису, звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із скаргою про визнання неправомірним наказу командира військової частини НОМЕР_1 про звільнення та позбавлення його всіх військових звань, крім того, у провадженні військової прокуратури є матеріали за фактом розбіжності облікованих даних, які рахуються за військовою частиною по службі паливно-мастильних матеріалів фактичній наявності матеріальних засобів, на цей час ведеться слідство, а отже, сума заборгованості є спірною, а виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.
 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду виходив із того, що не заслуговують на увагу посилання позивача про оскарження ним підпункту 9 пункту 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 10 травня 2017 року № 239 «Про результати службового розслідування» в судовому порядку, оскільки спростовуються адміністративним позовом про визнання наказу про звільнення неправомірним та його скасування, поновлення на публічній службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який сам по собі має відмінний характер від спірних правовідносин. Крім того, посилання позивача на наявність справи у провадженні військової прокуратури у якій ведеться слідство, щодо встановлення винних осіб у розбіжності облікованих даних, які рахуються за військовою частиною по службі паливно-мастильних матеріалів фактичній наявності матеріальних засобів у розмірі 10 153 695,88 грн, не свідчать про ознаки безспірності суми заборгованості та на момент ухвалення рішення суду не має жодного правового значення.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У серпні 2018 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області     від 18 липня 2018 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що пункт 7 Переліку регулює питання стягнення заборгованості притягнутих до матеріальної відповідальності військовослужбовців при проведенні військових зборів, а не військової служби. He надіславши письмової вимоги позивачу, відповідач позбавив його права добровільно усунути порушення без судового розгляду або оскаржити дії відповідача з підстав неправомірності вимог. У наказі командира військової частини від 10 травня          2017 року № 239 «Про результати службового розслідування» зазначено нестачу пального та мастильних матеріалів на суму 9 984 666,72 грн, а у виконавчому написі вже зазначено заборгованість у розмірі 10 153 695, 88 грн, тобто дві абсолютно різні суми. Письмовий договір про повну матеріальну відповідальність між позивачем та відповідачем не укладався.
У жовтні 2017 року військова частина НОМЕР_1 подала до суду відзив на касаційну скаргу у якому зазначила, що під час проведення розслідування встановлено причини, які призвели до нестачі пально-мастильних матеріалів у військовій частині НОМЕР_1 , зокрема неналежне виконання ОСОБА_1 обов`язків начальника складу щодо приймання та видачі, правильного зберігання, своєчасного обліку матеріальних засобів, порушення вимог законодавства та нормативних актів. Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 березня 2018 року (справа № 804/4655/17) у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірними наказів та поновлення на роботі відмовлено. Військова частина НОМЕР_1 перед зверненням до нотаріуса з питанням про вчинення виконавчого напису, належним чином повідомила позивача під особистий підпис щодо розмірів матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
 
За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Позиція Верховного Суду
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду апеляційної інстанції – скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.
 
Судом установлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1     від 10 травня 2017 року № 239 «Про результати службового розслідування»            ОСОБА_1 притягнуто до підвищеної матеріальної відповідальності на загальну суму 10 153 695,88 грн.
 
11 серпня 2017 року завідуючою Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори Черновською Л. Г. вчинено виконавчий напис № 2-1664 про стягнення з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 суми матеріальної відповідальності у розмірі     10 153 695,88 грн.
 
На підставі виконавчого напису нотаріуса, 22 вересня 2017 року відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області при примусовому виконанні напису винесено постанову про відкриття виконавчого провадження           ВП № 54756197, та 25 вересня 2017 року арештовано майно позивача.
 
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , виходив із того, що наявність справи у провадженні військової прокуратури у якій ведеться слідство, щодо встановлення винних осіб у розбіжності облікованих даних, які рахуються за військовою частиною по службі паливно-мастильних матеріалів фактичній наявності матеріальних засобів у розмірі 10 153 695,88 грн, не свідчать про ознаки безспірності суми заборгованості та на момент ухвалення рішення суду не має жодного правового значення.
 
Разом із тим Верховний Суд не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке. 
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі – Порядок вчинення нотаріальних дій).
 
Вчинення нотаріусом виконавчого напису – це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.
 
Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
 
Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями – не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
 
Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).
 
Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника – фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.
У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень – письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).
 
Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року            № 1172 (далі – Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.
 
Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).
 
За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків.
 
Вчинення нотаріусом виконавчого напису – це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису – надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.
 
Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.
 
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника – це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками – наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
 
Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.
 
Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
 
З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи у частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.
 
Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити у рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
 
Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухваленій нею постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц із подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Установивши, що на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису від 11 серпня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України грошових коштів у розмірі 10 153 695, 88 грн, у Єдиний реєстр досудових розслідувань 11 травня 2017 року військовою прокуратурою внесено відомості про злочин за попередньою кваліфікацією – частина третя статті 425 КК України про те, що службові особи військової частини НОМЕР_1 недбало ставлячись до виконання службових обов`язків, щодо ведення обліку, прийняття, списання, видачі майна по службі паливно-мастильних матеріалів протягом           2015–2017 років, що спричинило збитки державі на суму понад 500 тис. грн, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, оскільки на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису, військовою прокуратурою розслідувався злочин щодо збитків, які завдані державі на суму, на яку вчинений спірний виконавчий напис, а отже, така заборгованість не може вважатися безспірною.
 
Таким чином, суд першої інстанції забезпечив передбачену законом процедуру судового контролю за результатами вчинення нотаріусами виконавчих написів, та встановив, що сума заборгованості запропонована до стягнення не є безспірною, та дійшов обґрунтованого висновку, що виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.
 
Враховуючи викладене, Верховний Суд приходить висновку про те, що висновки апеляційного суду про безспірність суми заборгованості є необґрунтованими. Суд апеляційної інстанції наведених норм та правил під час розгляду справи не врахував, формально поставилися до встановлення факту безспірності вимог позивача, а отже, зазначений висновок суду щодо відсутності підстав для задоволення позову         ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є необґрунтованим, таким, що зроблений із неправильним застосуванням норм матеріального права.
 
Отже, з огляду на викладене, рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законним та обґрунтованим, таким, що відповідає вимогам ЦПК України.
 
Рішення суду першої інстанції відповідає установленим принципам і завданням цивільного судочинства, а також вимогам ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.
 
Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд помилився в застосуванні норм матеріального закону, неправильно вирішив спір, не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, обставинам справи та залишив поза увагою принципи й завдання цивільного судочинства. 
 
Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Оскільки суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
 
Отже, з військової частини НОМЕР_1  на користь ОСОБА_1  підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 280,00 грн.
 
Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 задовольнити.
 
Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2018 року скасувати, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2018 року залишити в силі.
 
Стягнути із військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1  судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 280,00 грн. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                             О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                       І. Ю. Гулейков 
 
                                                                                                                         С. О. Погрібний
 
                                                                                                                         Г. І. Усик
 
                                                                                                                         В. В. Яремко