ПОСТАНОВА
Іменем України

22 жовтня 2019 року 
Київ
справа №815/1569/16
адміністративне провадження №К/9901/9918/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд): 
Судді-доповідача - Бевзенка В.М.,
суддів: Данилевич Н.А., Шевцової Н.В.
розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 815/1569/16  
за позовом  ОСОБА_1 
до Державної міграційної служби України
про визнання неправомірним та скасування рішення, провадження по якій відкрито 
за касаційною скаргою  Гаврилюк Юлії Ігорівни - представника ОСОБА_1 
на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року (прийняту у складі колегії суддів: головуючого судді - Федусика А.Г., суддів:                   Шевчук О.А., Зуєвої Л.Є.), 

ВСТАНОВИВ :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2016 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі -ДМС України, відповідач) про визнання неправомірним та скасування рішення ДМСУ №137-16 від 09 березня 2016 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання ДМСУ визнати за ним статус біженця та видати йому посвідчення біженця. 
Позовні вимоги позивача обґрунтовано тим, що він є громадянином Російської Федерації (далі - РФ), але не може та не бажає користуватися захистом цієї країни внаслідок обґрунтованих побоювань бути переслідуваним та арештованим через свої опозиційні діючій російській владі погляди та активну проукраїнську позицію.
За результатом повторного розгляду заяви Позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМС України прийнято рішення                         № 137-16 від 09.03.2016 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач вважає, що вказане рішення є необґрунтованим, неправомірним та підлягає скасуванню, оскільки є ідентичним раніше прийнятому рішенню, яке було скасовано постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.08.2015 року. На думку Позивача, Відповідач, під час повторного розгляду заяви Позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту залишив поза увагою обставини справи щодо його переслідування в країні перебування, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили.
Короткий зміст рішення суду І інстанції
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2016 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково.
Скасовано рішення ДМС України № 137-16 від 09.03.2016 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що станом на момент розгляду вказаної адміністративної справи постановою Вищого адміністративного суду України від 31.05.2016 постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.08.2015, на підставі якої було ініційовано повторний розгляд заяви ОСОБА_1 , в частині зобов`язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні скасовано і в цій частині позовних вимог відмовлено.
У зв`язку із вказаним, суд дійшов висновку, що станом на момент розгляду справи відпали обставини, передбачені п.п. 6.6 та п.п. 6.10 розділу 6 Правил № 649, на підставі яких Відповідачем було ініційовано повторний розгляд заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
При цьому, суд першої інстанції зазначив, що ані Законом України «Про біженців, або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), ані Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011 року (далі - Правила № 649) не передбачено наслідків щодо правомірності висновків ДМС України, покладених в обґрунтування рішення ДМС України про визнання особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту чи відмову у їх визнання, в разі скасування судом касаційної інстанції підстав, що слугували для її повторного розгляду на підставі п.п. 6.6 та п.п. 6.10 розділу 6 Правил № 649.
За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що прийняте відповідачем рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягає скасуванню, як таке, що прийнято за відсутності підстав для його прийняття.
Щодо позовних вимог про зобов`язання ДМС України визнати статус біженця громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 та видати йому посвідчення біженця, суд зазначив, що діючим законодавством передбачена виключна компетенція відповідача у прийнятті рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу ДМС України - задоволено, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення.
Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2016 року - скасовано та прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до ДМС України про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії - залишено без задоволення.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване наступним
Суд апеляційної інстанції зазначив, що з норм Закону № 3671-VI вбачається, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. 
Посилання позивача на політичну позицію відносно незаконної анексії РФ Криму, а також окупації Донецької та Луганської областей, як підставу для отримання статусу біженця, є безпідставними та надуманими. Так, події стосовно анексії Криму РФ та дії РФ щодо окупації частини Донецької та Луганської областей фактично відбувались починаючи з 2014 року, в той час, як позивач останній раз перетнув кордон з Україною в 2013 році, тобто до вищезазначених подій, що унеможливлює формування та озвучування відповідної проукраїнської позиції позивача на території РФ, за що, на думку позивача, на нього здійснювався, в тому числі, політичний тиск.
Крім того, перебуваючи на території України, заявник кожні 3 місяці перетинав кордон між Україною та Молдовою (КПП Маяки-Удобне), також 3 рази в 2012 році виїжджав в Білорусь для продовження строків легального перебування в Україні.
Враховуючи, що позивачем підчас розгляду справи не було надано жодного належного та достатнього доказу щодо його переслідування в РФ і наявності загрози його життю та свободі в цій країні, зокрема, і станом на час звернення до відповідача про отримання відповідного статусу, суд апеляційної інстанції погодився з оскаржуваним висновком відповідача про відсутність у позивача ознак біженця та особи, яка потребує додаткового захисту.
II. АРГУМЕНТИ СТОРІН
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи сторін
У грудні 2016 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга Гаврилюк Юлії Ігорівни - представника ОСОБА_1 на судові рішення судів першої та апеляційної інстанції.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27 грудня 2016 року було відкрито провадження за касаційною скаргою Гаврилюк Юлії Ігорівни - представника ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від                        14 грудня 2016 року.
Касаційна скарга представника позивача у січні 2018 року передана на розгляд до Верховного Суду.
У касаційній скарзі представник позивача просить: скасувати постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року в повному обсязі; постанову Одеського Окружного адміністративного суду від 26 вересня 2016 року змінити в частині відмови у визнанні громадянина РФ ОСОБА_1 - біженцем та відмови у зобов`язанні ДМС України визнати статус біженця громадянина РФ                 ОСОБА_1 та видати йому посвідчення біженця. Скаржник просить задовольнити позовні вимоги в цій частині та визнати позивача біженцем; зобов`язати ДМС України визнати статус біженця громадянина РФ ОСОБА_1 та видати йому посвідчення біженця.
Скаржник зазначає, що судом апеляційної інстанції не надано належної правової оцінки обставинам справи, що призвело до безпідставних висновків про визнання правомірним оскаржуваного рішення.
Представник позивача у касаційній скарзі посилається на те, що в справі                                № 815/6894/15 судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено легальне перетинання ОСОБА_1 кордону України. Позивач у зв`язку зі своїми політичними поглядами зазнав суттєвого тиску та порушення своїх прав, гідності, прав та гідності близьких йому людей, реальних погроз, насильства з боку влади Російської Федерації.
Крім того, Одеський апеляційний адміністративний суд порушив частину 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції до 15.12.2017), оскільки, переглядаючи постанову суду першої інстанції прийняв до уваги безпідставні доводи відповідача та проігнорував обставини встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили і є обов`язковим для всіх судів.
Відповідач подав заперечення на касаційну скаргу в яких просив касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, а постанову одеського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2016 залишити без змін.
Відповідач в запереченнях зазначив, що ані під час першого звернення, ані при повторному розгляді заяви позивача ним не було надано жодних фактів або матеріальних доказів, які б свідчили про здійснення на нього тиску з боку керівництва Брянської області за політичними або будь-якими іншими ознаками. Всі надані позивачем під час повторного розгляду справи документи були ретельно проаналізовані міграційною службою.
В запереченнях відповідач наполягає, що суд касаційної інстанції не має брати до уваги твердження скаржника про порушення судом апеляційної інстанції частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки судовими рішеннями під час перегляду були встановлені різні обставини справи.
При розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМС належним чином вивчено наведені ним обставини, досліджено інформацію по країні походження та з урахуванням положень ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» правомірно відмовлено у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких статус не надається.
IІI. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що в 2014 році позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
За результатами розгляду поданої заяви, рішенням ДМС України № 606-14 від 03.11.2014 позивачу було відмовлено у наданні такого статусу. 
Не погодившись із зазначеним рішенням, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом щодо скасування рішення ДМС України № 606-14 від 03.11.2014 року. 
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24.06.2015 в задоволенні позовних вимог позивача до ДМС України було відмовлено. 
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.08.2015 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24.06.2015 скасовано, прийнято по справі нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до ДМС України задоволено, визнано неправомірним та скасовано рішення ДМС України №606-14 від 03.11.2014, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.
За результатом повторного розгляду заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМС України прийнято рішення                       № 137-16 від 09.03.2016 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Вважаючи вказане рішення незаконним, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого. 
З 04 серпня 2011 року набрав чинності Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року N 3671-VI (надалі - Закон N 3671-VI), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.
Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
- особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Відповідно до ч.1 ст.6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Частиною 6 статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Таким чином, обов`язок відповідача при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач перебуває на території України з 31 травня 2012 року по час розгляду справи в судах попередніх інстанцій, останнє перетинання кордону між РФ та Україною сталося 11 червня 2013 року (КПП Синьківка, виїзд автомобілем на територію РФ і подальше повернення в Україну того ж дня) на підставі закордонного паспорту 63 № 9581408.
Крім того, перебуваючи на території України, заявник кожні 3 місяці перетинав кордон між Україною та Молдовою (КПП Маяки-Удобне), також 3 рази в 2012 році виїжджав в Білорусь для продовження строків легального перебування в Україні.
Також, як зазначалось вище, позивач останній раз перетнув кордон з Україною в 2013 році, однак, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через свого представника він звернувся лише в липні 2014 року, тобто більше ніж через рік з того моменту, коли позивач усвідомив (як він зазначає) про наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань на території РФ, що також свідчить про необґрунтованість вказаних доводів позивача.
Позивач з 2001 року є членом провладної партії - Єдина Росія, а тому вказана позивачем інформація про переслідування за опозиційні погляди та, нібито, проукраїнську позицію, яка сформувалась після багаторічного перебування позивача в лавах вказаної провладної політичної сили, з урахуванням викладених вище обставин є надуманим.
Окрім іншого, матеріали справи містять лист Служби безпеки України від                                    07 листопада 2014 року, з якого вбачається, що СБУ було встановлено низку ознак, що вказують на необґрунтоване побоювання позивача стати жертвою переслідувань на території РФ.
Одночасно, справа містить матеріали, які свідчать, що позивач розшукувався співробітниками Радянського РВ Брянського міського відділу міліції Брянської області РФ за вчинення злочинів, передбачених ч.4 ст.159 Кримінального кодексу РФ, за фактами вчинення дій у період часу з лютого по вересень 2009 року спільно з іншими особами на території Клинцівського району Брянської області.
16 липня 2012 року слідчим слідчого комітету РФ винесено постанову про притягнення позивача у якості обвинуваченого по кримінальній справі за ч.4 ст.159 КК РФ за 18 епізодами злочинів та у той же день стосовно нього був обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.
Постановою Радянського районного суду м. Брянська від 03 серпня 2012 року стосовно позивача у цій кримінальній справі заочно обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Таким чином, зазначені вище обставини, зокрема, наявність кримінальної справи, відкритої щодо позивача за вчинення шахрайства та обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що фактично за часом співпадає з часом залишення ОСОБА_1 території РФ та в`їзду на територію України, також спростовують підстави, що були зазначені позивачем, та за наявності яких останній покинув країну громадянської належності та клопотав про надання статусу біженця.
Таким чином, враховуючи, що позивачем підчас розгляду справи не було надано жодного належного та достатнього доказу щодо його переслідування в РФ і наявності загрози його життю та свободі в цій країні, зокрема, і станом на час звернення до відповідача про отримання відповідного статусу, Суд погоджується з висновком відповідача про відсутність у позивача ознак біженця та особи, яка потребує додаткового захисту.
За таких обставин Суд погоджується висновками суду апеляційної інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до частини 1 статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Виходячи з приписів статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості перевіряти правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, інакше, аніж на підставі встановлених ними фактичних обставин справи. При цьому будь-яких обставин, які б свідчили про допущення судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, що дозволяли б суду вийти за межі доводів касаційної скарги та слугували обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, Судом не встановлено. 
Суд критично ставиться до доводів скаржника що позивач у зв`язку зі своїми політичними поглядами зазнав суттєвого тиску та порушення своїх прав, гідності, прав та гідності близьких йому людей, реальних погроз, насильства з боку влади Російської Федерації. Вказаним доводам було надано обґрунтовану оцінку судом апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні.
Також, за приписами частини першої-другої статті 351 КАС України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
З урахуванням встановлених судом апеляційної інстанції обставин цієї справи, порушення судом норм процесуального права - частини 1 статті 72 КАС України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови), на які звертає увагу представник позивача у своїй касаційній скарзі Судом касаційної інстанції не встановлено, а тому Суд вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду апеляційної інстанції з мотивів порушення цієї норми.
Враховуючи вищезазначене, Суд вважає, що постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Усі доводи та їх обґрунтування викладені у касаційній скарзі не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення касаційної скарги відсутні.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, - 
ПОСТАНОВИВ :
1. Касаційну скаргу Гаврилюк Юлії Ігорівни - представника ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
2. Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року  залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Суддя - доповідач                                                                      В.М. Бевзенко

Судді                                                                                          Н.А. Данилевич          

                                                                                          Н.В. Шевцова