Постанова
іменем України
24 вересня 2019 року
м. Київ
справа  №  716/548/17 
провадження № 51- 8463км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                         ОСОБА_1 ,
суддів                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання        ОСОБА_4 ,
засудженого                                       ОСОБА_5 ,
захисника                                             ОСОБА_6 ,
прокурора                                            ОСОБА_7 ,                 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на вирок Заставнівського районного суду Чернівецької області         від 18 квітня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області             від 19 червня 2018 року в кримінальному провадженні № 12017260090000426           за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернівців та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 18 квітня 2018 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області                 від 19 червня 2018 року,   ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. 
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у справі.
Як установив суд, 16 жовтня 2016 року приблизно о 01:00 ОСОБА_5 , керуючи автомобілем «JAGUAR X TYPE» (р.н.з НОМЕР_1 ) та рухаючись по автодорозі сполученням «Заставна – Чернівці» в межах населеного пункту с. Васловівці Заставнівського району Чернівецької області, у порушення вимог пунктів 12.1., 12,2. та підпункту «г» пункту 12.6. Правил дорожнього руху України (далі – ПДР), не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечної швидкості руху, та не переконавшись, що це буде безпечним, здійснив виїзд за межі проїзної частини, в результаті чого втратив контроль над керуванням транспортного засобу та  допустив його з`їзд у правий по ходу руху кювет, де автомобіль перекинувся, що призвело до загибелі пасажира автомобіля ОСОБА_8 . 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі  внаслідок суворості, просить судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції звільнивши його           з-під варти в залі суду. 
На думку засудженого, при вирішенні питання про призначення покарання суди першої та апеляційної інстанцій не повністю врахували дані про його особу, зокрема позитивні характеристики, бездоганну репутацію водія, часткове визнання вини у скоєному, щире каяття, активне сприяння органам досудового розслідування  у розкритті злочину, відсутність завданих збитків, погіршення стану здоров`я після ДТП внаслідок якого він став інвалідом ІІІ групи, фактичне перебування на його утриманні дружини, двох малолітніх дітей та сестри дружини, яка є інвалідом з дитинства, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Вважає, що поза увагою обох судів залишився і той факт, що причиною ДТП були протиправні дії водія зустрічного транспортного засобу, який виїхав на його смугу руху, а він, щоб уникнути лобового зіткнення, був змушений змінити напрямок руху керованого ним автомобіля.
Стверджує, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність (ч. 3 ст. 88 КК), вказавши у вироку про вчинення ним злочину в період непогашеної судимості, та вийшов за межі обвинувального акта у якому зазначено, що в силу ст. 89 КК він є несудимим. 
Також, на думку засудженого, обвинувальний акт у кримінальному провадженні не відповідає вимогам ст. 291 КПК, оскільки не містить формулювання обвинувачення, а лише посилання на підозру у формі викладу обставин, які встановлені досудовим слідством. Крім того вважає, що прийнявши рішення про взяття його під варту при постановленні вироку, суд першої інстанції не врахував положень ст. 532 КПК та істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону. 
Позиція учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_6 касаційну скаргу засудженого із доповненнями підтримали.   
Прокурор із вимогами касаційної скарги не погодилася і просила залишити оскаржувані судові рішення без зміни.                      
У своїх письмових запереченнях на касаційну скаргу потерпіла ОСОБА_9 та її представник – адвокат ОСОБА_10 просять залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в справі – без зміни. Також просять розглянути цю касаційну скаргу без їхньої участі.  
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі та доповненнях до неї, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2         ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги засудженого про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі   внаслідок суворості колегія суддів вважає необґрунтованими.
Питання про призначення покарання обвинуваченому вирішується судом при постановленні обвинувального вироку у кримінальному провадженні з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, фактичних обставин справи, наявності обставин які пом`якшують та обтяжують покарання, даних про особу винуватого, і відносяться до дискреційних повноважень суду.     
За правилами ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Призначаючи покарання, суд у кожному випадку зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Як вбачається зі змісту вироку місцевого суду, при вирішенні питання про призначення покарання засудженому цей суд дотримався зазначених вимог закону та врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких, та його наслідки, що потягнули загибель людини, а також дані про особу ОСОБА_5 , який раніше судимий, частково визнав свою вину у вчиненому, його молодий вік, позитивну характеристику за місцем проживання, наявність у нього двох малолітніх дітей та відсутність обставин, що обтяжують покарання. Разом із цим суд також прийняв до уваги і думку потерпілої ОСОБА_9 , яка наполягала на призначенні суворого покарання засудженому.
При цьому, суд дійшов умотивованого висновку про відсутність у поведінці ОСОБА_5 ознак щирого каяття та активного сприяння у досудовому  розслідуванні кримінального провадження, оскільки останній своїми діями після скоєння злочину, ставленням до його наслідків та потерпілої, не переконав суд у тому, що він дійсно щиро розкаявся у вчиненому, та визнавши свою вину у скоєному частково, своє поведінкою та зайнятою позицією насправді не сприяв досудовому розслідуванню.
Врахувавши всі ці обставини суд першої інстанції дійшов думки про неможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, тобто у межах санкції норми кримінального закону, яка передбачає відповідальність за вчинений ним злочин.
З огляду на викладене колегія суддів не може погодитись із переконливістю доводів касаційної скарги засудженого про недодержання місцевим судом вимог статей 50, 65 КК при призначенні покарання, та його явну несправедливість і суворість. 
Наведені у касаційній скарзі засудженого доводи про те, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стали протиправні дії водія зустрічного автомобіля були предметом перевірки у суді першої інстанції та обґрунтовано визнані судом неспроможними, оскільки згідно з висновком судової автотехнічної експертизи № 45-а від 28 лютого 2017 року саме невідповідність дій ОСОБА_5 у даній дорожній ситуації вимогам пунктів 12.1., 12.2. та 12.6. (г) Правил дорожнього руху України перебуває у причинному зв`язку з настанням ДТП. 
У матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які медичні документи які би свідчили про погіршення стану здоров`я ОСОБА_5 та наявність у нього інвалідності, а тому ці доводи засудженого в касаційній скарзі є безпідставними.
Неспроможними є також доводи засудженого в касаційній скарзі про безпідставне визнання його судом особою, яка має судимість.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівців від 16 травня 2014 року ОСОБА_5 на підставі           ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 8 квітня 2014 року було звільнено від відбування покарання, призначеного йому за вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 12 грудня 2012 року за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15 і ч. 2 ст. 185 КК.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про застосування амністії в Україні» № 392/96-ВР від 1 жовтня 1996 року (далі – Закону) закон про амністію не може передбачати зняття судимості стосовно осіб, які звільняються від відбування покарання.
Згідно з ч. 3 ст. 90 КК, якщо особу було достроково звільнено від відбування покарання, то строк погашення судимості обчислюється з дня дострокового звільнення її від відбування покарання.
За правилами п. 7 ст. 89 КК такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені до позбавлення волі за злочин середньої тяжкості, якщо вони протягом трьох років з дня відбуття покарання не вчинять нового злочину.
Приймаючи до уваги, що за попереднім вироком суду ОСОБА_5 було засуджено за вчинення злочину середньої тяжкості, і з дня його звільнення від відбування покарання за цей злочин по амністії і до дня вчинення ним нового злочину, за який його засуджено у цьому кримінальному провадженні,  передбачені вказаною нормою строки погашення судимості не сплили, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що його судимість за попередній злочин не погашена.
Ці відомості стосуються даних про особу засудженого, що мають бути враховані судом при вирішенні питання про призначення покарання, і не стосуються  обставин справи та суті висунутого ОСОБА_5 обвинувачення, а тому колегія судді не вбачає підстав стверджувати про те, що у цьому випадку місцевий суд порушив вимоги ст. 337 КПК.
Посилання засудженого у скарзі про невідповідність обвинувального акта у кримінальному провадженні вимогам ст. 291 КПК не можна визнати прийнятними, оскільки вказаний процесуальний документ містить у собі всі відомості, передбачені вимогами згаданої норми, зокрема: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення ч. 2 ст. 286 КК та формулювання обвинувачення.
Помилкове зазначення органом досудового розслідування в обвинувальному акті про те, що ОСОБА_5 підозрюється, а не обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, жодним чином не вплинуло на процесуальний змість цього документа, його правове значення та правильність сприйняття  засудженим саме як офіційного звинувачення органом досудового розслідування у вчиненні конкретного злочину.
Як вбачається з журналу підготовчого судового засідання від 10 травня              2017 року та його технічного запису в матеріалах провадження, під час проведення підготовчого судового засідання у справі сторони не заперечували проти призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта у кримінальному провадженні та будь яких зауважень чи клопотань щодо його невідповідності вимогам ст. 291 КПК не заявляли.
З пояснень наданих засудженим у судовому засіданні та його відповідей на питання суду і прокурора, які зафіксовані на технічному носії інформації в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_5 правильно сприймає зміст викладений в обвинувальному акті та розуміє суть висунутого йому звинувачення.      
Не вбачає суд касаційної інстанції і будь яких порушень вимог кримінального процесуального закону при прийнятті місцевим судом рішення у вироку про взяття ОСОБА_5 під варту в залі суду та початок обчислення йому строку відбування покарання, оскільки останній був засуджений до реального покарання у виді позбавлення волі, і таке рішення було прийнято судом у межах наданих повноважень з урахуванням положень п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК.
При перегляді вироку районного суду за апеляційними скаргами сторони захисту та представника потерпілої – адвоката ОСОБА_10 , суд апеляційної інстанції ретельно перевірив викладені у цих скаргах доводи та надав на них  обґрунтовані, вичерпні відповіді, зазначивши мотиви з яких відмовив сторонам  у їх задоволенні.  
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно мотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 373, 374 та           419 КПК.
При перевірці матеріалів кримінального провадження судом касаційної інстанції не встановлено таких порушень норм матеріального чи процесуального права, які би були підставами для зміни або скасування оскаржуваних судових рішень, а тому в задоволенні касаційної скарги засудженого слід відмовити.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Заставнівського районного суду Чернівецької області від 18 квітня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 19 червня 2018 року щодо нього – без зміни.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

___________________                               _______________                       _________________
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                           ОСОБА_3