Постанова
Іменем України
13 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 591/5596/15-ц
провадження № 61-27486св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Кузнєцова В. О.,
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А.               Тітова М. Ю.
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 12 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Ільченко О. Ю., Рибалки В. Г., Ткачук С. С.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
05 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, просив суд зобов`язати відповідача Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», банк), перейменованого у Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» вчинити дії щодо рефінансування (внесення змін) до кредитного договору від 12 квітня 2007 року № 014/0999/81/72269 згідно з письмовою пропозицією за спеціальним курсом переведення 11 гривень за долар США та новою відсотковою ставкою 17 % річних, без пролонгації.
Позов мотивований тим, що згідно з умовами кредитного договору від 12 квітня 2007 року позивач отримав кредит у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 40 400,00 доларів США зі сплатою 12,85 % річних. У період з 2007 по 2015 роки позивач відповідно до умов договору сплачував кредитні кошти. 29 січня                    2015 року від відповідача надійшло два варіанта пропозиції щодо перегляду умов кредитування та позичальником обрано другий варіант пропозиції, що підтверджується листом, надісланим на адресу банку. Позивач вважає, що сторони в січні 2015 року дійшли письмової згоди щодо зміни істотних умов договору, а саме внесення змін щодо розміру щомісячних платежів (зміна курсу валюти кредиту у розмірі 11 грн за 1 долар США) і розміру процентної ставки (зміна з 13 % на 17 % без пролонгації). Однак, у кінці січня 2015 року він дізнався від представників банку, що відповідач не бажає здійснювати реструктуризацію за кредитним договором. 
28 серпня 2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду із зустрічним позовом і просило достроково стягнути з ОСОБА_1 і з солідарних боржників ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , як поручителів за договорами поруки, заборгованість за кредитним договором у розмірі 35 901,18 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 792 201,66 грн, з яких 33 174,97 доларів - борг за кредитом,                    1 845,26 доларів США - борг за відсотками, 880,95 доларів США - пеня за несвоєчасну сплату кредиту.
Зустрічний позов мотивований тим, що банк умови кредитного договору від                 12 квітня 2007 року виконав належним чином, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти. 31 серпня 2009 року до кредитного договору укладено додаткову угоду, якою тимчасово зменшено розмір щомісячного платежу та викладено у новій редакції графік погашення заборгованості. Однак, позичальник не виконує умови договору, не сплачуючи щомісячні платежі, у зв`язку з чим станом на 20 серпня 2015 року утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 33 174,97 доларів США. Крім того, відповідачем не виконуються умови договору щодо сплати відсотків, у зв`язку з чим станом на 20 серпня 2015 року заборгованість у розмірі 1 845,26 доларів США. 
Короткий зміст судових рішень 
Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 10 жовтня 2016 року позовні вимоги банку до ОСОБА_7 залишено без розгляду у зв`язку з її смертю.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, зобов`язано ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вчинити дії щодо рефінансування (внесення змін) до кредитного договору                  від 12 квітня 2007 року № 014/0999/81/72269, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , згідно з письмовою пропозицією від 29 січня               2015 року за спеціальним курсом 11 гривень і новою відсотковою ставкою 17% річних без пролонгації. Позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за зазначеним кредитним договором, що складається з: простроченої заборгованості в сумі 481,21 доларів США, що еквівалентно відповідно до курсу НБУ 10 618,46 грн, заборгованості за відсотками в сумі                     1 845,26 доларів США, що еквівалентно відповідно до курсу НБУ 40 717,83 грн, пені за прострочення сплати відсотків у сумі 1 944,00 грн, у іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з дати укладення договорів поруки вбачається, вони укладені 10 квітня 2007 року в забезпечення кредитного договору від 10 квітня 2007 року, тобто не мають відношення до кредитного договору від 12 квітня 2007 року. ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не надано суду доказів того, що вказані договори поруки укладені в забезпечення саме зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 12 квітня 2007 року, а сам ОСОБА_1 проти цього заперечував. ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не надано доказів на підтвердження пред`явлення вимог банком до ОСОБА_1 про дострокове повернення кредиту. Тому у позивача за зустрічним позовом виникло право лише на пред`явлення вимог до позичальника ОСОБА_1 , і лише в частині стягнення простроченої заборгованості, а не дострокового повернення всієї суми за кредитом. Від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 29 січня 2015 року ОСОБА_1 надійшла пропозиція щодо перегляду умов кредитування. У листі зазначалося, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» розглянув заяву-анкету позичальника на перегляд умов кредитування від 26 січня 2015 року за кредитним рахунком № НОМЕР_1 від 12 квітня 2007 року та пропонує дві пропозиції рефінансування кредиту за спеціальним курсом переведення 11 грн, і за новою відсотковою ставкою 17 % річних, з пролонгацією та без пролонгації (пропозиція 1, пропозиція 2). Лист підписаний 30 січня 2015 року працівником банку ОСОБА_8 Позичальник обрав пропозицію 2 і поставив відповідний підпис на листі. Даний лист отриманий працівником банку ОСОБА_8 30 січня 2015 року. Таким чином, кредитор і позичальник дійшли в січні 2015 року письмової згоди щодо зміни істотних умов існуючого кредитного договору, а саме внесення змін до статей кредитного договору (викладення в новій редакції), які регулюють розмір оплати позичальником щомісячних платежів (переведення по курсу 11 за 1 долар США, зміна курсу валюти кредиту) та розмір процентної річної ставки (зміна з 13 % на 17 %).
Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 12 грудня 2016 року  апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено, рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 жовтня 2016 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні даного позову. Рішення суду в частині вирішення зустрічного позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» змінено, стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у солідарному порядку на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 12 квітня 2007 року                                          № 014/0999/81/72269 в розмірі 35 020,23 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку 20 серпня  2015 року еквівалентно 772 762,45 грн, яка складається з 33 174,97 доларів США - борг за кредитом, 1 845,26 доларів США - борг за відсотками та пені у розмірі 19 439,20 грн.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що 31 серпня 2009 року                             ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до вказаного кредитного договору. Поручителі ОСОБА_6 , ОСОБА_4 ,          ОСОБА_5 , ОСОБА_7 своїми підписами на даній додатковій угоді засвідчили надання згоди на зміну умов кредитного договору відповідно до додаткової угоди та підтвердили, що їх зобов`язання як поручителів відповідно до договорів поруки від 10 квітня 2007 року зберігаються та забезпечують виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором від 12 квітня               2007 року із врахуванням внесених змін. Таким чином, сторонами узгоджені умови по забезпеченню виконання зобов`язань за кредитним договором від                  12 квітня 2007 року, а не 10 квітня 2007 року, на що суд першої інстанції уваги не звернув. За умовами пункту 12 кредитного договору зміни в договір оформлюються додатковими угодами, які стають невід`ємною частиною договору. З огляду на зміст листа-повідомлення щодо перегляду умов кредитування, його не можна вважати пропозицією банку укласти договір (офертою), оскільки вказана пропозиція кредитора не відповідає умовам, які повинна містити оферта, зокрема, вона не містить всіх істотних умов договору, на листі відсутній підпис уповноваженої особи банку на укладення правочину, його підписано лише позичальником - ОСОБА_1 у присутності працівника банку ОСОБА_8 ОСОБА_1 з січня 2015 року по березень 2015 року здійснено три платежі по погашенню заборгованості за кредитом та відсотками за відсотковою ставкою 12,85 %. Отже, відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про зобов`язання банка вчинити дії щодо рефінансування (внесення змін). Позичальник вніс останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором у березні 2015 року, з квітня по серпень 2015 року, тобто наступні п`ять місяців, щомісячні платежі не вносились. У вересні 2015 року банк направляв на адреси позичальника та поручителів вимоги рекомендованими листами про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, в яких зазначав розмір простроченої заборгованості - 481,21 доларів - прострочений кредит та 1 786,86 доларів - заборгованість за процентами та вимагав протягом не більше 60 календарних днів здійснити дострокове погашення заборгованості зі сплатою пені: 33 174,97 доларів - борг за кредитом, 1 786,86 доларів - борг зі сплати відсотків та розраховану пеню. Згідно з пунктом 12 кредитного договору позовна давність до всіх правовідносин, пов`язаних з укладенням та виконанням договору, становить три роки. Банк нарахував пеню за період з 27 серпня                2011 року по 20 серпня 2015 року у розмірі 19 439,00 грн.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 12 грудня 2016 року, в якій він, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Сумської області від                       12 грудня  2016 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції. Також просив зупинити виконання рішення апеляційного суду.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою ВССУ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 12 грудня 2016 року, зупинено виконання даного рішення апеляційного суду.
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
18 травня 2018 року справу № 591/5596/15-ц і матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.
28 жовтня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про те, що лист-пропозиція банку не є офертою, необґрунтований. Позивач вважає, що такий лист має ознаки оферти, що була прийнята ним, і це призвело до зміни умов кредитного договору. Зазначений лист є офертою, оскільки містить істотні умови договору, підтверджує наміри оферента вважати себе зобов`язаним за договором у разі її прийняття, адресований певній особі. Позивач не погоджується з висновками апеляційного суду про недотримання належної форми сторонами, оскільки законодавство не містить для такої угоди вимог щодо письмової форми. 
Апеляційний суд не дослідив повноваження представника банку ОСОБА_8 . Позивач вважає, що оскільки ОСОБА_8 є працівником банку, що вона діяла від імені банку та була ним уповноважена на вручення пропозиції банку та отримання відповіді позичальника. 
Банк ухилився від внесення змін до кредитного договору відповідно до досягнутої угоди з позичальником, а позичальник самостійно не міг розрахувати суму щомісячних платежів. 
Позивач вважає, що він як споживач мав право на виконання вимоги про дострокове повернення споживчого кредиту відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», проте банк звернувся до суду передчасно, не заявивши до цього вимогу про повернення боргу. Відповідно до пункту 6.5 кредитного договору строк виконання вимоги банку позичальником складає не більше 30 днів з дня надіслання повідомлення, у разі невиконання якої банк має право пред`явити вимогу поручителю. Однак банк таких вимог не пред`являв і не надав доказів направлення таких вимог позичальнику та поручителям і факт їх отримання останніми. Позивач вважає, що апеляційний суд неправомірно застосував пункт 12 кредитного договору, відповідно до якого зміни в кредитному договорі оформляються додатковими угодами, що стають невід`ємною частиною договору, проте чинне законодавство не містить поняття угоди. 
Апеляційний суд неправомірно стягнув кошти з поручителів, оскільки вони не поручалися за виконання позичальником кредитного договору від 12 квітня              2007 року, а підписали договори поруки щодо кредитного договору від 10 квітня 2007 року, який позивач з банком не укладав. 
Поручителі не брали солідарних зобов`язань між собою, а уклали окремі договори поруки, що не було враховано апеляційним судом. 
 
Позиції інших учасників
У жовтні 2017 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало до ВССУ заперечення на касаційну скаргу, в яких просило касаційну скаргу позивача відхилити, а оскаржуване рішення апеляційної інстанції залишити без змін.
Заперечення мотивовані тим, що лист-повідомлення, на який посилається позивач, не є офертою, тобто пропозицією внести зміни до договору, оскільки він не відповідає вимогам частини першої статті 641 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), він не містить ознак письмової форми договору, а саме: підпису уповноваженої на укладення правочину особи та печатки банку. Працівники відділення банку не мають повноважень на укладення правочинів. ОСОБА_8 не мала довіреності банку на вчинення від його імені правочинів. Позивач у 2015 і 2016 роках звертався до банку з приводу внесення змін до кредитного договору, тому сам не сприймав зазначений лист як внесення змін до даного договору. Позичальник не здійснює платежів за договором, не виконує своїх зобов`язань. Інші доводи касаційної скарги банк вважає безпідставними.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційних скарг та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.  
Фактичні обставини, встановлені судами 
12 квітня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є            ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладений кредитний договір                                            № 014/0999/81/72269, згідно з яким ОСОБА_1 отримав кредит в іноземній валюті у розмірі 40 400, 00 доларів США зі сплатою 12,85 % річних. 
10 квітня 2007 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в забезпечення кредитного договору від 10 квітня 2007 року № 014/0999/81/72269 укладено договори поруки № 72269, № 72269 П -1, № 72269 П -2, № 72269 П-23 - П .
Згідно з кредитним договором № 014/0999/81/72269 ОСОБА_1 зобов`язався погашати основну суму боргу за кредитом та сплачувати відсотки щомісяця до       15 числа, згідно з графіком (додаток № 1 до Договору) та пунктом 1.3 даного договору. Остаточне погашення по кредиту передбачено до 10 квітня 2027 року.
Відповідно до пункту 6.5. кредитного договору кредитор зобов`язаний повідомити позичальника про дострокове погашення кредиту, строк виконання вимоги позичальником складає не більше 30 днів з дня надіслання повідомлення. У разі невиконання позичальником цієї вимоги Кредитор має право пред`явити вимогу поручителю. 
31 серпня 2009 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до вказаного кредитного договору.
Згідно з пунктами 2, 3 додаткової угоди тимчасово, на період з 31 серпня                   2009 року по 28 лютого 2010 року сторони домовились зменшити розмір щомісячного платежу по сплаті суми кредиту та змінити строк його сплати відповідно до графіку повернення кредиту. З 31 серпня 2009 року погашення заборгованості здійснюється шляхом здійснення щомісячних ануїтетних платежів (щомісячний рівними частинами платіж, який включає в себе погашення частини заборгованості за кредитом та процентів) відповідно до графіку погашення кредиту.
Поручителі ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 своїми підписами на додатковій угоді засвідчили надання згоди на зміну умов кредитного договору відповідно до додаткової угоди та підтвердили, що їх зобов`язання як поручителів відповідно до договорів поруки від 10 квітня                   2007 року зберігаються та забезпечують виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором від 12 квітня 2007 року із врахуванням внесених змін.
ОСОБА_1 з січня 2015 року по березень 2015 року здійснено три платежі по погашенню заборгованості за кредитом і відсотками за відсотковою ставкою 12,85 %.
Позичальник 13 березня 2015 року здійснив платіж за кредитом у розмірі                  123,06 доларів США та процентами у розмірі 328,82 доларів США. Після вказаної дати у квітні-серпні 2015 року позичальник не погашав кредит.
Відповідно до листа-повідомлення щодо перегляду умов кредитування                     від 29 січня 2015 року кредитор запропонував, а позичальник погодився сплачувати борг за кредитом по курсу 11 грн. за 1 долар США та сплачувати проценти за річною ставкою - 17 % без пролонгації. Лист-повідомлення                  від 29 січня 2015 року підписаний ОСОБА_1 у присутності працівника банку ОСОБА_8 .
У вересні 2015 року банк направляв на адреси позичальника та поручителів вимоги рекомендованими листами про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, в яких зазначав розмір простроченої заборгованості та вимагав протягом не більше 60 календарних днів здійснити дострокове погашення заборгованості: 33 174,97 доларів США - борг за кредитом,                      1 786,86 доларів США- борг зі сплати відсотків та розраховану пеню, проте ці вимоги повернулися не врученими, у зв`язку з закінченням терміну зберігання. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із статтями 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватись у встановлений строк. 
У частині першій статті 612 ЦК Українипередбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з частиною другою статті 1054 ЦК Українидо відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК Українипозичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. 
Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. 
У вересні 2015 року банк направляв на адреси позичальника та поручителів вимоги рекомендованими листами з повідомленням про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, в яких вимагав у зв`язку з наявною заборгованістю за кредитним договором протягом не більше 60 календарних днів здійснити дострокове погашення 33 174,97 доларів США - борг за кредитом,          1 786,86 доларів США - борг зі сплати відсотків та розраховану пеню. Дані вимоги повернулися неврученими у зв`язку з закінченням строку зберігання. 
У пункті 6.5. кредитного договору сторони встановили, що строк виконання вимоги банку про дострокове погашення позичальником заборгованості за кредитом, процентами та неустойкою обраховується з дня надіслання повідомлення позичальнику про дострокове погашення кредиту. 
Доказів погашення позичальником і поручителями заборгованості перед банком суду не надано. 
На час постановлення рішення суду першої інстанції 10 жовтня 2016 року строк на виконання вимоги банку закінчився, з огляду на що апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення вимоги банку про примусове стягнення залишку кредиту, відсотків, нарахованих до часу зміни банком строку повернення кредиту, а також неустойки.
Необґрунтованимиє доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 не поручалися за виконання кредитного договору від 12 квітня 2007 року № 014/0999/81/72269 між  ОСОБА_1 . і банком, оскільки у договорах поруки від 10 квітня 2007 року за № 72269,                № 72269 П-1, № 72269 П-2, № 72269 П-23- П , укладених між                                    ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та банком, зазначено забезпечення кредитного договору від 10 квітня 2007 року                 № 014/0999/81/72269. 
Апеляційним судом встановлено, що 31 серпня 2009 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до вказаного кредитного договору. Поручителі ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,    ОСОБА_7 своїми підписами на даній додатковій угоді засвідчили надання згоди на зміну умов кредитного договору відповідно до додаткової угоди та підтвердили, що їх зобов`язання як поручителів відповідно до договорів поруки від 10 квітня 2007 року зберігаються та забезпечують виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором від 12 квітня 2007 року із врахуванням внесених змін. Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те. що  сторонами узгоджені умови по забезпеченню виконання зобов`язання за кредитним договором від 12 квітня 2007 року, а не 10 квітня 2007 року, на що суд першої інстанції уваги не звернув. 
У статті 554 ЦКУкраїни передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. 
Норми права, що регулювали інститут поруки, не передбачали солідарної відповідальності поручителів між собою за різними договорами поруки, якщо цими договорами не передбачено інше.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_6 ,                             ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 і банк уклали окремі договори поруки.
Ці договори не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою, а тому вказані особи не несуть солідарної відповідальності перед банком, проте кожен з них несе солідарну з позичальником відповідальність за належне виконання кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 543 ЦК Україниу разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Отже, з огляду на солідарний обов`язок перед кредитором позичальника (боржника за основним зобов`язанням) з кожним із поручителів кредитор має право вибору звернення з вимогою до них разом чи до будь-кого з них окремо.
У цій справі банк заявив вимогу до відповідачів-поручителів про стягнення заборгованості за одним кредитним договором солідарно з позичальником.
Відповідно до статті 32 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, (далі - ЦПК України 2004 року) позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Згідно зі статтею 126 ЦПК України 2004 року суддя під час відкриття провадження у справі, підготовки справи до судового розгляду або суд під час її розгляду мають право постановити ухвалу про об`єднання в одне провадження кількох однорідних позовних вимог за позовами одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача чи до різних відповідачів або за позовом різних позивачів до одного й того самого відповідача.
Право особи заявити однорідні позовні вимоги до кількох відповідачів передбачена у процесуальному законі незалежно від того, чи існує між цими відповідачами солідарне зобов`язання. Спільний розгляд позовних вимог кредитора до боржника за основним зобов`язанням і кількох поручителів не створює солідарного обов`язку для останніх.
Позовні вимоги у цій справі є однорідними та нерозривно пов`язаними з обов`язком належного виконання основного зобов`язання за кредитним договором. Тому ефективний судовий захист прав та інтересів позивача буде можливим за умови розгляду цього спору в межах однієї справи одним судом. Такий розгляд вплине, зокрема, і на ефективність виконання відповідного рішення суду із забезпеченням прав усіх учасників відповідних правовідносин.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції, відображеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі                                        № 1519/2-3165/11 (провадження № 14-219 цс 19).
Тому доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд неправомірно стягнув з позичальника і поручителів заборгованість за кредитним договором у солідарному порядку, суперечать нормам матеріального права.
Суперечать нормам цивільного права доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд неправомірно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до банку.
Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно із частиною другою статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Сторони у пункті 12.2 кредитного договору встановили, що зміни до кредитного договору оформлюються додатковими угодами, які є невід`ємною частиною даного договору.
Твердження позивача про те, що пункт 12.2 кредитного договору не може застосовуватися, оскільки у ньому вжито термін «угода», що суперечить чинному законодавству, який вживає термін «правочин», є необґрунтованими.
Використання терміна «правочин» не виключає вживання терміна «угода» у значенні домовленості між щонайменше двома сторонами. Договір та угода є тотожними поняттями, тому дво- і багатосторонні правочини є водночас як договорами, так і угодами, а термін домовленість слід розуміти як договір чи угоду, якщо така домовленість досягнута з дотриманням вимог, встановлених для укладення договору. 
Відповідно до частини третьої статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. 
Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Лист-повідомленнящодо перегляду умов кредитування від 29 січня 2015 року не містив підпису будь-якої особи. 
ОСОБА_8 своїм підписом на даному листі посвідчила факт підпису даного листа з боку позивача. 
Відповідно до статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. 
Згідно зі статтею 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (частина перша статті 245 ЦК України).
Згідно зі статтею 246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.
У частині другій статті 59 ЦПК України 2004 року передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Судами не встановлено факту підписання листа-повідомлення щодо перегляду умов кредитування від 29 січня 2015 року від імені банку уповноваженою особою. Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що даний лист не є письмовою формою договору про зміни до кредитного договору, оскільки він не містить підпису уповноваженої банком особи.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті ізаконне рішення лише з формальних міркувань.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню для вирішення спору між сторонами.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
У зв`язку з залишенням касаційної скарги без задоволення, виконання рішення Апеляційного суду Сумської області від 12 грудня 2016 року, зупинене ухвалою ВССУ від 11 вересня 2017 року, підлягає поновленню.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Сумської області від 12 грудня 2016 року залишити без змін.
Поновити виконання Рішення Апеляційного суду Сумської області від 12 грудня 2016 року
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. О. Кузнєцов
Судді: | В. С. Жданова   В. М. Ігнатенко   В. А. Стрільчук   М. Ю. Тітов