Постанова                                                  
Іменем України
 
13 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 569/12023/15-ц
провадження № 61-25679св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.           Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за позовом третьої особи) -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
третя особа - Служба у справах дітей Рівненської міської ради,
третя особа (позивач) -  ОСОБА_5 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей Рівненської міської ради, ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації права власності,
за касаційною скаргою  ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 30 березня 2017 рокуу складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Григоренка М. П., Гордійчук С. С.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2015 року   ОСОБА_1  звернувся до суду з указаним позовом та просив усунути йому перешкоди в користуванні майном, шляхом виселення             ОСОБА_2 , ОСОБА_6 з домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Обґрунтовуючи позовні вимоги,  ОСОБА_1 посилався на те, що 16 жовтня 2013 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ФК Факторинг» (далі - ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг» був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг» уклало вказаний правочин на підставі заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 червня 2011 року, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки (домоволодіння АДРЕСА_1 ) шляхом надання Товариству з обмеженою відповідальністю КБ «Арма» (далі - ТОВ КБ «Арма»), правонаступником якого є ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг»,  як іпотекодержателю, права на продаж будь-якій особі покупцеві з усіма повноваженнями та отримання будь-яких документів необхідних для здійснення продажу. Право власності на спірне домоволодіння зареєстроване за ним у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав від 06 травня 2015 року № 37165048. У домоволодінні за вказаною вище адресою зареєстровані та фактично проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_6 до яких він звертався з вимогою про добровільне виселення, однак відповідачі відмовилися виконати його вимоги, а тому він змушений звертатися до суду з цим позовом.
У січні 2016 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_1 та просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу від 16 жовтня 2013 року укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. В. (далі - ПН КМНО Змисловська Т. В.), зареєстрований в реєстрі за № 1084; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на домоволодіння, що розташоване за адресою:    АДРЕСА_1.
Обґрунтовуючи позовні вимоги,  ОСОБА_5 посилався на те, що при реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ТзОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг» було допущено ряд порушень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок № 703). Крім того, йому як власнику нерухомого майна та іпотекодавцю, в порушення вимог статті 38 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-IV (далі - Закон № 898-IV), не було надіслано повідомлення про укладення оспорюваного договору купівлі-продажу.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рівненський міський суд Рівненської області рішенням від 22 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. Позов ОСОБА_5 задовольнив. Визнав недійсним договір купівлі-продажу, укладений 16 жовтня 2013 року між ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг» та ОСОБА_1 , посвідчений ПН КМНО Змисловською Т. В., зареєстрований в реєстрі за № 1084. Скасував державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що  ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг» у встановленому законом порядку не набуло права на відчуження спірного домоволодіння, так як за рішенням суду від 30 червня 2011 року права власності на спірне нерухоме майно товариство не мало. При цьому суд виходив з того, що за наявності підстав для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірне майно, відсутні правові підстави задоволення його позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
 
Апеляційний суд Рівненської області рішенням від 30 березня 2017 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року скасував та ухвалив нове рішення. Позов ОСОБА_1 задовольнив. Усунув перешкоди ОСОБА_1 в користуванні майном, шляхом виселення       ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , малолітнього ОСОБА_4 з домоволодіння АДРЕСА_1 В задоволенні позову ОСОБА_5 відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
Мотивував рішення апеляційний суд тим, що  ОСОБА_5 не доведено належними та допустимими доказами порушення  ОСОБА_1  його прав як іпотекодавця на спірне нерухоме майно, а вимоги ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна є необґрунтованими та направлені на невиконання боргових зобов`язань. Вимога про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на домоволодіння має похідний характер, а тому у зв`язку з відмовою у позові про визнання договору купівлі - продажу недійсним вона не підлягає задоволенню. Проживання у спірному будинку членів сім`ї колишнього власника - відповідачів за позовом  ОСОБА_1 , перешкоджає йому в повній мірі реалізувати своє право власності. Так як будинок, що є предметом договору іпотеки, придбано ОСОБА_5 за рахунок отриманого кредиту, рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки виконано до введення мораторію, запровадженого з 07 червня 2014 року Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому наявні підстави для усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні будинком, шляхом виселення відповідачів без надання ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та її малолітньому сину ОСОБА_4  іншого житла.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи
 
У травні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Рівненської області від 30 березня 2017 року та залишити в силі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року.
 
Касаційна скарга ОСОБА_5  мотивована неврахуванням апеляційним судом порушення його права власності, як законного власника спірного домоволодіння, якого протиправно позбавлено права власності та його житлових прав і прав членів його сім`ї. Судом не взято до уваги того, що спірний договір купівлі-продажу від 16 жовтня 2013 року є недійсним, оскільки ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг» не набуло права на відчуження домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 червня 2011 року, яке зазначене у пункті 3 спірного договору, як підставу належності продавцю домоволодіння, не є правовстановлюючим документом та не передбачає виникнення чи перехід права власності. Судом не враховано того, що йому, як іпотекодавцю та іншим зареєстрованим у спірному домоволодінні особам, в порушення вимог статті 38 Закону № 898-IV, не було надіслано повідомлення про намір укладення договору купівлі-продажу. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
12 травня 2018 року справу № 569/12023/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями                       від 12 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.
 
Фактичні обставини справи 
 
Апеляційним судом встановлено, що  02 вересня 2008 року між ТОВ КБ «Арма» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 31/07/840-N/5 (далі - кредитний договір) за умовами якого позичальник отримав грошові кошти в розмірі 40 000 доларів США.
 
В цей же день, для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між ОСОБА_5 та ТОВ КБ «Арма» був укладений договір іпотеки предметом якого є домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало йому на підставі договору купівлі-продажу від 02 вересня 2008 року.
 
Вказане домоволодіння придбане за кредитні кошти. 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 червня 2011 року частково задоволено позов ТОВ КБ «АРМА» до ОСОБА_5 , ОСОБА_11 ,              ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , треті особи: ВГІРФО УМВС України у Рівненській області, Органи опіки та піклування міста Рівне, ЖКП «Паркове», ЖКП «Західне»,             ОСОБА_14 , ОСОБА_11 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_15 та ОСОБА_6 про стягнення коштів та звернення стягнення на предмет іпотеки. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_11 , на користь ТОВ КБ «АРМА» заборгованість у сумі 48 054 431 грн. Звернуто стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , шляхом надання ТОВ КБ «АРМА» як іпотекодержателю, права на продаж вищевказаної квартири будь-якій особі-покупцеві з усіма повноваженнями та з отриманням будь-яких документів необхідних для здійснення продажу. Звернуто стягнення на нерухоме майно - домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ОСОБА_5 , шляхом надання ТОВ КБ «АРМА», як іпотекодержателю, права на продаж вищевказаного домоволодіння будь-якій особі-покупцеві з усіма повноваженнями та з отриманням будь-яких документів необхідних для здійснення продажу. В задоволені позовних вимог ТОВ КБ «АРМА» до ОСОБА_5 , ОСОБА_11 ,             ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про виселення з квартири та домоволодіння відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 06 квітня 2012 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 червня 2011 року скасовано частково. Позов ТзОВ КБ «АРМА» задоволено частково в частині звернення стягнення на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_5 , квартиру  АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , в погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 38 3637,91 грн шляхом надання ТОВ КБ «АРМА» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «РК Фактор» (далі - ТОВ «РК Фактор»), як іпотекодержателю, право на продаж вищевказаного домоволодіння будь-якій особі-покупцеві з усіма повноваженнями та з отриманням будь-яких документів необхідних для здійснення продажу. В іншій частині рішення залишено без змін.
На підставі зазначеного рішення суду ТОВ КБ «АРМА», правонаступником якого є ТОВ «РК Фактор» набуло права укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки за кредитним договором від 02 вересня 2008 року.
Згідно з протоколом від 02 вересня 2013 року № 9 загальних зборів учасників ТОВ «РК Фактор» змінило свою назву на ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг».
16 жовтня 2013 року між ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг» та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з пунктом 3 договору купівлі-продажу, домоволодіння належить ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг» на підставі заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 червня 2011 року. Вказаний договір посвідчений ПН КМНО Змисловською Т. В.
У спірному домоволодінні зареєстровані та проживають ОСОБА_16 , ОСОБА_10 та її малолітній син  ОСОБА_4 
14 липня 2015 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_17 було направлено ОСОБА_15 та ОСОБА_18 вимогу про добровільне звільнення займаного домоволодіння на протязі одного місяця з моменту отримання вимоги.
Вказану вимогу ОСОБА_19 та ОСОБА_20 було отримано 17 липня 2015 року, однак не було її виконано.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм  матеріального 
права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).
 
Згідно з частиною першою статті 303 та частиною першою статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не у повній мірі відповідає.
 
Відмовляючи в задоволенні позову  ОСОБА_5 .апеляційний суд виходив з того, що оспорюваний правочин вчинений згідно з вимогами законодавства, тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним. Право власності на спірне нерухоме майно перейшло від ОСОБА_5 до ОСОБА_1 правомірно. ОСОБА_5 не довів належними та допустимими доказами порушення його прав як іпотекодавця на спірне нерухоме майно відповідачем.
 
Такі висновки апеляційного суду є передчасними виходячи з наступного.
 
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою ? третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Істотними умовами договору купівлі-продажу, за загальним правилом, є умови про предмет та ціну. Інші умови договору купівлі-продажу можуть набувати значення істотних, якщо щодо них є безпосередня вказівка в інших правових нормах.
 
Частинами першою, п`ятою, дев`ятою статті 38 Закону № 898-IVвизначено, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.
 
Якщо рішенням суду або договором про задоволення вимог іпотекодержателя передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, посвідчення таких договорів здійснюється за загальними правилами посвідчення договорів відчуження. Для посвідчення такого договору іпотекодержатель зобов`язаний за тридцять днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти такий договір. Іпотекодержатель має документально підтвердити нотаріусу, що він повідомив осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (підпункт 2.7 пункту 2 глави 2 розділу II Порядку  вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого     2012 року в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
 
Відповідно до частини сьомої статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна  реєстрація  прав  проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом.
 
Задовольняючи позов ОСОБА_5 місцевий суд виходив з того, що надане при посвідченні правочину заочне рішення Рівненського суду Рівненської області       від 30 червня 2011 року не є правовстановлюючим документом, на підставі якого у ТОВ Факторингова компанія «ФК Факторинг» виникає право власності на відчужуване домоволодіння, оскільки в ньому не передбачено виникнення чи перехід права власності до ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг».
 
Апеляційним судом не спростовано вищенаведені висновки місцевого суду, а лише зазначено, що право розпорядження (продажу) предметом іпотеки виникло у ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг» в силу закону на підставі судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а ОСОБА_5 не довів належними та допустимими доказами порушення його прав.
При цьому апеляційним судом не враховано того, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 червня 2011 року, яке змінене рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 06 квітня 2012 року, серед іншого,   звернуто стягнення на нерухоме майно - домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ОСОБА_5 , шляхом надання ТОВ КБ «АРМА», як іпотекодержателю, права на продаж вищевказаного домоволодіння будь-якій особі-покупцеві з усіма повноваженнями та з отриманням будь-яких документів необхідних для здійснення продажу. Тобто зазначеними рішеннями іпотекодержателю не надавалося право на набуття права власності на предмет іпотеки, а тому в нотаріуса не було підстав для реєстрації права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Факторингова компанія «ФК Факторинг», яке в подальшому відчужило його ОСОБА_1 .
Крім того, апеляційним судом не надано оцінки доводам ОСОБА_5 про протиправність дій нотаріуса при здійсненні державної реєстрації, зокрема про неможливість здійснення реєстраційних дій нотаріусом  через наявність арешту на спірне домоволодіння, накладеного постановою державного виконавця ВДВС Рівненського МУЮ від 20 серпня 2012 року.
Таким чином, суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України 2004 року, вищевказаних положень закону та обставин справи не врахував, належним чином доводів  ОСОБА_5 не перевірив. 
 
В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій. 
 
Оскільки апеляційний суд дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову  ОСОБА_5 , оскаржуване рішення в частині вирішення вимог   ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення також підлягає скасуванню, так як правильність вирішення вказаного спору залежить від вирішення позову ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації права власності.
 
За таких обставин оскаржуване рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.
 
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотриманняпринципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_5 задовольнити частково.
 
Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 30 березня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| В. М. Коротун    В. П. Курило