Постанова
Іменем України
 
30 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 756/1804/16-ц
 
провадження № 61-26262св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Ігнатенка В. М. Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
 
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансово-будівельна група «Еліта-Центр»,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «ПСП.ЛТД», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Публічне акціонерне товариство «Інноваційно-промисловий банк», Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві, Відділ державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу           Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-будівельна група «Еліта-Центр» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 листопада                  2016 рокуу складі судді Камбулова Д. Г. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва              від 21 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У лютому 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансово-будівельна група «Еліта-Центр» (далі - ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр») звернулося до суду з  позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна компанія «ПСП.ЛТД» (далі - ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД»), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового приміщення та витребування майна, посилаючись на те, що рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 31 липня 1991 року № 455 Київському технологічному інституту легкої промисловості було відведено земельну ділянку площею близько 1,0 га для будівництва гуртожитку на 614 місць з вбудованими приміщеннями бібліотеки і буфету, в комплексі з об`єктами обслуговування по АДРЕСА_1 . За спільним рішенням Київського технологічного інституту легкої промисловості та Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Вема» (далі - ТОВ «Вема») вирішено, що інститут виступає замовником будівництва, а ТОВ «Вема» його фінансує, після завершення будівництва інститут передає ТОВ «Вема» дві спарені секції гуртожитку як частку в будівництві. В 1992 році ТОВ «Вема» змінило назву на ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД». 03 липня 1993 року між ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» та спільним підприємством «Ю/А Міжнародна група» укладено договір № 33 про спільну діяльність, за умовами якого сторони об`єдналися для ведення спільної діяльності з проектування, будівництва, ведення монтажних, спеціальних, оздоблювальних та інших робіт, пов`язаних із закінченням будівництва та введенням в експлуатацію двох спарених секцій будівлі гуртожитку по АДРЕСА_1 , а також спільного його використання. 12 жовтня 1994 року між ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Джамп» (далі - ТОВ «Джамп») укладено договір № 41.7/02-10, за яким ТОВ «Джамп» залучено для дольової участі у спорудженні будівлі по АДРЕСА_1 . 08 листопада 1994 року між ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» та ТОВ «Джамп», за письмовою згодою спільного підприємства «Ю/А Міжнародна група», укладено угоду № 33П про зміну та доповнення договору про спільну діяльність від 03 липня          1993 року № 33, за умовами якої TОB «Джамп» прийняло на себе всі права і обов`язки спільного підприємства «Ю/А Міжнародна група» за договором від 03 липня            1993 року № 33, здійснивши таким чином заміну особи у спільній діяльності. В подальшому TОB «Джамп» передало всі свої права та обов`язки за договором           від 03 липня 1993 року № 33 ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр», а також підтвердило, що внески ТОВ «Джамп» за договором від 12 жовтня 1994 року № 41.7/02-10 вважатимуться внесками ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр». Розпорядженням Мінської районної державної адміністрації міста Києва від 08 серпня 1996 року № 621 було затверджено акт Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію в липні 1996 року гуртожитку Державної академії легкої промисловості України по АДРЕСА_1 загальною площею 13 268 кв. м, 14-16 поверхів з прибудованою підземною автостоянкою, а також затверджено договір інвестування об`єкта будівництва          від 10 лютого 1993 року № 21-а, укладений між Державною академією легкої промисловості України та ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД», про розподіл збудованих об`єктів. Листом Мінської районної державної адміністрації міста Києва від 16 жовтня          1996 року № 727а Державну академію легкої промисловості України повідомлено, що введеному в експлуатацію будинку гуртожитку по АДРЕСА_1 присвоєно номер 2-Л. 20 вересня 1996 року Київським міським бюро технічної інвентаризації було зареєстровано право власності ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» на частину гуртожитку загальною площею 8 724,32 кв. м та прибудовані приміщення підземної автостоянки площею 6 412 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_2 . Таким чином, в результаті спільної діяльності ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» та ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр» на підставі договору від 03 липня 1993 року        № 33 із змінами та доповненнями, а також договору від 12 жовтня 1994 року                 № 41.7/02-10 було створено їх спільне майно, а саме будівлю по АДРЕСА_2 загальною площею 13 268 кв. м, житловою площею 4 638 кв. м, яке після введення будівлі в експлуатацію підлягало поділу пропорційно фінансовим та матеріальним витратам на його будівництво. ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» не підписало з позивачем акт про виконання умов договору про спільну діяльність, чим порушило умови договору від 03 липня 1993 року № 33. Переговори щодо взаємного виконання умов зазначеного договору завершилися лише в листопаді 2015 року, коли між             ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» та ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр» було укладено додатковий договір                 від 17 листопада 2015 року № 33П/15. При цьому в листопаді 2015 року ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр» стало відомо, що за договором купівлі-продажу житлового приміщення від 08 серпня 1997 року ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» продало ОСОБА_1 житлове приміщення № 54 загальною площею 123,6 кв. м на 13 поверсі по АДРЕСА_2 , внаслідок чого було зменшено обсяг спільного майна ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» та ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр». Договір купівлі-продажу житлового приміщення від 08 серпня 1997 року № 54 укладений без повідомлення та без згоди ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр» як учасника спільної діяльності, зі сторони ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» підписаний президентом товариства - ОСОБА_9 , який не мав на те повноважень, тому є недійсним на підставі статей 29, 48, 63 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР). За договором купівлі-продажу                       від 27 жовтня 1999 року ОСОБА_1 продав житлове приміщення АДРЕСА_2 ОСОБА_2 . Враховуючи викладене, ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр» просило визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу житлового приміщення від 08 серпня 1997 року, укладений між ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» та ОСОБА_1 , щодо продажу житлового приміщення під № 54 , яке знаходиться на 13 поверсі в гуртожитку АДРЕСА_2 , загальною площею 123,6 кв. м, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вашагашвілі Д. Д., витребувати зазначене житлове приміщення у ОСОБА_2 та повернути його ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД».
 
Відповідачі ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» та ОСОБА_1 подали відзиви на позовну заяву, в яких визнали позов та просили його задовольнити, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу житлового приміщення від 08 серпня 1997 року було укладено між ними без згоди ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр» та з порушенням прав останнього як співвласника цілої будівлі по АДРЕСА_2 загальною площею 13 268 кв. м, житловою площею 4 638 кв. м. 
 
Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 в запереченні на позовну заяву зазначив, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту своїх порушених прав і він мав у межах установленого законом строку вимагати переведення на нього прав і обов`язків покупця за вчиненим правочином, а не визнання договору купівлі-продажу спільного майна недійсним. Статут ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» не містить обмеження повноважень президента на укладення від імені товариства договорів або вказівки про те, що договори про відчуження нерухомого майна товариства мають укладатися за рішенням чи погодженням вищого органу цього товариства. 
 
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 11 травня 2016 року, внесеною до журналу судового засідання, до участі у справі як третіх осіб залучено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Відкрите акціонерне товариство «Інноваційно-промисловий банк», яке змінило назву на Публічне акціонерне товариство «Інноваційно-промисловий банк», Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві, Відділ державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві.
 
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 03 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами того, що зареєстровані на праві власності за ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» частина гуртожитку загальною площею 8 724,32 кв. м та прибудовані приміщення підземної автостоянки площею 6 403 кв. м, які знаходяться по АДРЕСА_2 , є спільною власністю ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр» та ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД». Укладений між ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу житлового приміщення від 08 серпня 1997 року нотаріально посвідчений і державний нотаріус перевірив повноваження представників сторін договору на його укладення. Статут ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» не містить вичерпного переліку повноважень президента товариства чи його генерального директора, який очолює дирекцію товариства, і позивач не надав доказів, які б вказували на наявність в іншого органу товариства виключного права на укладення спірного договору. Крім цього, статутом ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» не передбачено, що саме за рішенням вищого органу товариства (загальні збори) повинні укладатися договори про відчуження нерухомого майна. Здійснення органами управління ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» повноважень на його представництво не може стосуватися прав позивача, який не є його учасником. Оскільки оспорюваний позивачем договір укладено з дотриманням вимог законодавства, то правові підстави для задоволення позову відсутні. Вимоги про витребування житлового приміщення та повернення його ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від первісних вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено.
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр» відхилено. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 листопада 2016 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У березні 2017 року ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили належним чином всіх фактичних обставин справи, у зв`язку з чим дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Суди не звернули уваги на те, що відповідно до умов договору від 03 липня 1993 року № 33 про спільну діяльність в редакції, зміненій та доповненій угодою від 08 листопада 1994 року № 33П, створена в результаті спільної діяльності та зареєстрована за ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» частина гуртожитку, підлягала поділу пропорційно часткам ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр» та ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД». Оскільки договір від 03 липня 1993 року № 33 про спільну діяльність в редакції, зміненій та доповненій угодою від 08 листопада 1994 року № 33П, недійсним не визнано і його недійсність не встановлена законом, то суди дійшли помилкового висновку про те, що частина гуртожитку загальною площею 8 724,32 кв. м та прибудовані приміщення підземної автостоянки площею 6 403 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_2 , не є спільною власністю ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр» та ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД». Посилаючись на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, суди не враховуючи, що ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» відчужило на користь ОСОБА_1 не лише свою частку у спірному житловому приміщенні, а весь об`єкт в цілому, і ОСОБА_1 , у свою чергу, продав це майно ОСОБА_2 , що виключає можливість захистити права ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр» шляхом переведення прав та обов`язків покупця. Досліджуючи питання про наявність у ОСОБА_9 повноважень на укладення від імені ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» спірного договору, суди помилково застосувати до спірних правовідносин положення Закону України «Про господарські товариства» і не звернули уваги на те, що пунктом 5.2 статуту ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» визначено повноваження президента товариства, і є вичерпними, а також не встановили, чи був ОСОБА_9 президентом товариства. Суди не дали належної оцінки тим обставинам, що спірний договір укладено з порушенням вимог статей 26, 29, 63, 113, 431, 432 ЦК УРСР та дійшли необґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених статтями 48, 50 ЦК УРСР, для визнання його недійсним.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали з Оболонського районного суду міста Києва.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України  № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
16 травня 2018 року справу № 756/1804/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 31 липня 1991 року № 455 Київському технологічному інституту легкої промисловості було відведено земельну ділянку площею близько 1,0 га для будівництва гуртожитку на 614 місць з вбудованими приміщеннями бібліотеки і буфету, в комплексі з об`єктами обслуговування по АДРЕСА_1 . 
 
За спільним рішенням Київського технологічного інституту легкої промисловості та ТОВ «Вема», оформленим протоколом від 02 лютого 1992 року, Київський технологічний інститут легкої промисловості є замовником будівництва, а ТОВ «Вема» фінансує будівництво, якому після завершення будівництва інститут передає дві спарені секції гуртожитку як частку в будівництві. 
 
У 1992 році ТОВ «Вема» змінило назву на ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД». 
 
03 липня 1993 року між ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» та спільним підприємством «Ю/А Міжнародна група» укладено договір № 33 про спільну діяльність, за умовами якого сторони об`єдналися для ведення спільної діяльності з проектування, будівництва, ведення монтажних, спеціальних, оздоблювальних та інших робіт, пов`язаних із закінченням будівництва та введенням в експлуатацію двох спарених секцій будівлі гуртожитку по АДРЕСА_2 , а також спільного його використання. Договором визначено, що під час будівництва та після введення в експлуатацію частка спільного підприємства «Ю/А Міжнародна група» складає 60 % від загальної площі житлових блоків двох спарених секцій, а частка ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» - 40 % за виключенням однокімнатного блоку та двох чотирикімнатних блоків на 2-му поверсі будівлі. За умовами цього договору ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» є замовником, а спільне підприємство «Ю/А Міжнародна група» здійснює 100 % фінансування всіх робіт.
 
12 жовтня 1994 року між ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» та ТОВ «Джамп» укладено договір         № 41.7/02-10, за яким ТОВ «Джамп» залучено для дольової участі у спорудженні будівлі по АДРЕСА_2 . Умовами цього договору сторони передбачили, що ТОВ «Джамп» на засадах дольової участі зобов`язується здійснити одноразову інвестицію для завершення будівництва. Розмір дольової участі, на яке ТОВ «Джамп» набуває право, визначається шляхом ділення внесеної ним суми на фактичну собівартість квадратного метра загальної площі в частині будівлі, яка підлягає розподілу між сторонами. Право власності на визначену площу переходить ТОВ «Джамп» з моменту підписання акта прийому-передачі з Київською державною академією легкої промисловості. 
 
08 листопада 1994 року між ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» та ТОВ «Джамп» укладено угоду              № 33П про зміну та доповнення договору від 03 липня 1993 року № 33 «Про спільну діяльність», за умовами якої TОB «Джамп» прийняло на себе всі права і обов`язки спільного підприємства «Ю/А Міжнародна група» за договором від 03 липня            1993 року № 33, укладеним між ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» та спільним підприємством «Ю/А Міжнародна група». За змістом цієї угоди спільне підприємство «Ю/А Міжнародна група» участі в її укладанні не приймало, а його згоду на відступлення прав та обов`язків за договором від 03 липня 1993 року № 33 на користь  ТОВ «Джамп» отримано відповідно до листа від 08 листопада 1994 року № 126.
 
Договір про відступлення прав та обов`язків спільного підприємства «Ю/А Міжнародна група» на користь ТОВ «Джамп» відсутній, однак позивач посилався на те, що в подальшому ТОВ «Джамп» передало всі свої права та обов`язки за договором від 03 липня 1993 року № 33 ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр» і підтвердило, що внески ТОВ «Джамп» за договором від 12 жовтня 1994 року № 41.7/02-10 вважатимуться внесками ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр». 
 
Розпорядженням Мінської районної державної адміністрації міста Києва                              від 08 серпня 1996 року № 621 «Про затвердження акта приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта» затверджено акт Державної приймальної         комісії про приймання в експлуатацію в липні 1996 року гуртожитку Державної академії легкої промисловості України по АДРЕСА_1 загальною площею 13 268 кв. м, 14-16 поверхів з прибудованою підземною автостоянкою, а також затверджено договір інвестування об`єкта будівництва від 10 лютого 1993 року                  № 21-а, укладений між Державною академією легкої промисловості України та ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД», про розподіл збудованих об`єктів. 
 
Листом Мінської районної державної адміністрації міста Києва від 16 жовтня            1996 року № 727а Державну академію легкої промисловості України повідомлено, що введеному в експлуатацію будинку гуртожитку по АДРЕСА_1 присвоєно номер 2-Л. 
 
20 вересня 1996 року Київським міським бюро технічної інвентаризації було зареєстровано право власності ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» на частину гуртожитку загальною площею 8 724,32 кв. м та прибудовані приміщення підземної автостоянки площею 6 412 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_2 . 
 
За договором купівлі-продажу житлового приміщення від 08 серпня 1997 року ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» продало ОСОБА_1 житлове приміщення № 54 загальною площею 123,6 кв. м на 13 поверсі по АДРЕСА_2 . 
 
В подальшому за договором купівлі-продажу від 27 жовтня 1999 року ОСОБА_1 продав житлове приміщення АДРЕСА_2 ОСОБА_2 . 
 
Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
 
Оспорюваний договір купівлі-продажу житлового приміщення від 08 серпня 1997 року було укладено між ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» та ОСОБА_1 в період дії ЦК УРСР.
 
Згідно зі статтею 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується  прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
 
Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно (стаття 225 ЦК УРСР).
 
Відповідно до частини першої статті 430 ЦК УРСР за договором про сумісну діяльність сторони зобов`язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т. ін.
 
Статтею 432 ЦК УРСР передбачено, що для досягнення мети, зазначеної у статті 430 цього Кодексу, учасники договору про сумісну діяльність роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю. Грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю. Учасник договору про сумісну діяльність не вправі розпоряджатися своєю часткою у спільному майні без згоди інших учасників договору.
 
Відповідно до статті 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
 
Статтею 112 ЦК УРСР передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).
 
Згідно з частинами першою, четвертою статті 113 ЦК УРСР володіння, користування і розпорядження майном при  спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом. Кожний учасник спільної часткової власності має право на оплатне або безоплатне відчуження іншій особі своєї частки в спільному майні.
 
Відповідно до статті 114 ЦК УРСР при продажу частки в спільній власності сторонній особі решта учасників спільної часткової власності має право привілеєвої купівлі частки, що продається по ціні, за якою вона продається, і на інших рівних умовах, крім випадку продажу з прилюдних торгів. Продавець частки в спільній власності зобов`язаний повідомити в письмовій формі решту учасників спільної часткової власності про намір продати свою частку сторонній особі з  зазначенням ціни та інших умов, на яких продає її. Якщо решта учасників спільної часткової власності відмовиться від здійснення права привілеєвої купівлі або не здійснить цього права щодо будинків протягом одного місяця, а щодо іншого майна протягом десяти днів з дня одержання повідомлення, продавець вправі продати свою частку будь-якій особі. Якщо кілька учасників спільної часткової власності виявили бажання придбати частку в спільній власності, право вибору покупця надається продавцю. При продажу частки з порушенням права привілеєвої купівлі інший учасник спільної власності протягом трьох місяців може звернутися до суду з позовом про перевід на нього прав  і обов`язків покупця.
 
Згідно з підпунктом «г» пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України                   від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, що саме по собі недодержання вимог статті114 ЦК УРСР при продажу учасником спільної часткової власності частки сторонній особі не є підставою для визнання угоди недійсною. У даному випадку співвласник вправі у межах установленого законом строку вимагати переведення на нього прав і обов`язків покупця по укладеній угоді.
 
Відповідно до частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.
 
Таким способом може бути, зокрема визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України).
 
За змістом частин другої та третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
Виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно з чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.
 
Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.
 
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).
 
Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.
 
Таким чином, право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення статті 216 ЦК України, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і покупця (набувача).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог. Оскільки доводи позивача про перебування спірного житлового приміщення у спільній власності ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» та ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр» не підтверджено доказами і договір купівлі-продажу житлового приміщення від 08 серпня 1997 року, укладений його власником ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД»,сторонами цього договору не оспорювався, то суди дійшли правильного висновку про відсутність для визнання його недійсним та для витребування спірного майна у добросовісного набувача. 
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
 
Статтею 57 ЦПК України 2004 року передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
 
Частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
 
Посилання заявника на те, що відповідно до умов договору від 03 липня 1993 року              № 33 про спільну діяльність в редакції, зміненій та доповненій угодою                                  від 08 листопада 1994 року № 33П, створена в результаті спільної діяльності та зареєстрована за ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» частина гуртожитку, підлягала поділу пропорційно часткам ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр» та ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД», не можуть бути підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового приміщення від 08 серпня 1997 року, укладеного між ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» та ОСОБА_1 , оскільки після введення в експлуатацію будинку гуртожитку по АДРЕСА_1 його поділу між ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр» та ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» не відбулося, натомість право власності на частину гуртожитку загальною площею 8 724,32 кв. м та прибудовані приміщення підземної автостоянки площею 6 412 кв. м було зареєстровано лише за ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД».
 
ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр» не оспорило в установленому законом порядку правомірності набуття та реєстрації права власності ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» на частину гуртожитку загальною площею 8 724,32 кв. м та прибудовані приміщення підземної автостоянки площею 6 412 кв. м, тому доводи касаційної скарги про те, що зазначене майно є спільною власністю ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр» та ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» є необґрунтованими.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про відсутність у ОСОБА_9 повноважень на укладення від імені ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» спірного договору не впливають на правильність оскаржуваних судових рішень, оскільки позивачем не доведено набуття права власності на спірне нерухоме майно. 
 
Посилання заявника на те, що внаслідок відчуження ОСОБА_1 спірного житлового приміщення ОСОБА_2 в ТОВ «ФБГ «Еліта-Центр» відсутня можливість захистити свої права шляхом переведення прав та обов`язків покупця, не заслуговують на увагу, оскільки за доведеності здійснення грошових внесків на будівництво об`єкта нерухомості, зареєстрованого за ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД», позивач мав право ставити питання про визнання його спільною частковою власністю, визначення своєї частки та про переведення прав та обов`язків покупця при відчуженні частини приміщень цього об`єкта іншим співвласником. Таких вимог позивачем не заявлено.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-будівельна група «Еліта-Центр» залишити без задоволення.
 
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 листопада 2016 рокута ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. О. Кузнєцов
Судді: | В. М. Ігнатенко    С. О. Карпенко
| В. А. Стрільчук
| М. Ю. Тітов