Постанова                                    
Іменем України
20 листопада 2019 року 
м. Київ
справа № 128/1634/16-ц
провадження № 61-32689св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,  Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
треті особи: Вороновицька селищна рада Вінницького району Вінницької області, Міністерство оборони України, Квартирно-експлуатаційний відділ                   м. Вінниці, голова Житлово-будівельного кооперативу «Мрія Вороновиці» Васильєва Ірина Василівна, Вінницька районна державна адміністрація у Вінницькій області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22 травня 2017 року                           у складі судді Саєнко О. Б., ухвалу Апеляційного суду Вінницької області                  від 12 липня 2017 року у складі колегії суддів: Голота Л. О.,                             Рибчинський В. П., Шемета Т. М.,
               
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до   ОСОБА_2 , треті особи: Вороновицька селищна рада Вінницького району Вінницької області, Міністерство оборони України, Квартирно-експлуатаційний відділ                 м. Вінниці, голова Житлово-будівельного кооперативу «Мрія Вороновиці» Васильєва І. В., Вінницька районна державна адміністрація у Вінницькій області, про визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Позовна заява мотивована тим, що у 1993 році Житлово-будівельним кооперативом «Мрія», створеним 17 грудня 1992 року при Вороновицькій державній швейній фабриці, розпочато будівництво багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 .
13 серпня 2004 року між Житлово-будівельним кооперативом «Мрія» та Приватним підприємством «Юта-А» (далі -  ПП «Юта-А») укладено договір купівлі-продажу недобудованого будинку.
28 липня 2005 року між ПП «Юта-А» та Міністерством оборони України укладено договір на дольову участь в будівництві даного будинку.
30 січня 2006 року виконавчим комітетом Вороновицької   селищної   ради   Вінницького району Вінницької області на ім`я Міністерства оборони України видано свідоцтво про право власності на багатоквартирний житловий будинок, який розташований за адресою: будинок АДРЕСА_1 .
Протоколом засідання комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України № 54 від 21 березня 2012 року квартира АДРЕСА_1 розподілена для постійного проживання позивачу ОСОБА_1                         із зняттям з квартирного обліку. На підставі рішення виконавчого комітету Вороновицької селищної ради Вінницького району позивачу 22 березня                  2012 року видано ордер № 24 на право зайняття вищевказаного жилого приміщення. На підставі цього ордеру родина ОСОБА_1 вселилася                              у вказану квартиру та зареєструвалась у ній.
Позивач, зазначає, що він не приватизував зазначене житло та належним чином не оформив своє та членів своєї сім`ї право власності на це жиле приміщення, хоча бажає цього.
Вказує, що наприкінці 2014 року він дізнався про те, що відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Вінницького районного управління юстиції Вінницької області видав                      ОСОБА_2 свідоцтво на право власності серії НОМЕР_1 від 30 липня 2014 року на квартиру АДРЕСА_1 .
Вважає, що відповідач набув право власності на вказану квартиру у протиправний спосіб, чим порушує його права, передбачені статтею 9 ЖК Української РСР.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати недійсним та таким, що не може бути підставою для реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 30 липня 2014 року на квартиру АДРЕСА_1 , видане Відділом державної реєстрації речових прав; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на цю квартиру.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області                          від 22 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Міністерство оборони України, будучи власником будинку АДРЕСА_1 на момент виділення позивачу спірної квартири, діяло в межах закону. Але на підставі рішення Апеляційного суду Вінницької області від 21 травня 2014 року Міністерство оборони України позбулось права власності на цей будинок.
Отже, місцевий суд виходив із того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав, оскільки заявлені вимоги та обставини, наведені в позовній заяві, не містять ознак порушення прав позивача на  спірну квартиру у розумінні статті 9 ЖК Української РСР.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 12 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суди попередніх  інстанцій повно та всебічно не дослідили обставини справи та дійшли помилкового висновку про те, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права. 
Спірне свідоцтво про право власності та державна реєстрація права власності відповідача на нерухоме майно порушують права позивача, оскільки з моменту видачі ордеру позивач постійно проживає та зареєстрований у вказаній квартирі, вселився у неї разом із членами свої сім`ї на підставі виданого ордера, набув права користування нею, зареєструвавши своє місце проживання в установленому законом порядку.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
12 червня 2019 року вказана справа передана судді-доповідачу                    Коротенку Є. В.
Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року вказану справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що рішенням виконавчого комітету Вороновицької селищної ради народних депутатів № 31 від 05 липня 1990 року виділена земельна ділянка площею 0,40 га із земель державного фонду                                           на АДРЕСА_1 для будівництва 40-квартирного жилого будинку в смт. Вороновиця Вінницького району Вінницької області.
29 квітня 1993 року між ЖБК «Мрія» та Управлінням капітального будівництва Вінницької обласної державної адміністрації укладений договір на проектування та будівництво житлового будинку.
13 серпня 2004 року між ЖБК «Мрія» та ПП «Юта-А» укладений договір купівлі-продажу недобудованого житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 2 650 кв. м.
28 липня 2005 року між ПП «Юта-А» як забудовником та Міністерством оборони України як пайовиком укладено договір на пайову участь у будівництві житла.
30 січня 2006 року виконавчим комітетом Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області на ім`я держави в особі Міністерства оборони України видане свідоцтво про право власності на 66/100 вказаного житлового будинку.
Відповідно до довідки Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці                       від 06 вересня 2006 року вбачається, що ОСОБА_1 розподілена квартира АДРЕСА_1 згідно із  рішенням житлової комісії в/ч А0215.
На підставі рішення виконавчого комітету Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області від 21 березня 2012 року № 54            ОСОБА_1 22 березня 2012 року виконавчим комітетом Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області видано ордер № 24 на право зайняття жилого приміщення у зазначеній квартирі.
Відповідно до довідки Вороновицької селищної ради Вінницького району                           від 10 грудня 2014року № 1608  ОСОБА_1 з 29 травня 2012 року зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 і до складу його сім`ї входить його донька ОСОБА_4 .
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 11 лютого                 2014 року визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між будівельним кооперативом «Мрія» та ПП «Юта-А» від 13 серпня 2004 року.
Скасовано свідоцтво про право власності на 40-ка квартирний житловий будинок загальною площею 3 043,6 кв. м, житловою площею 1 376,4 кв. м, який розташований на АДРЕСА_1 , яке було видано 30 січня  2006 року виконавчим комітетом Вороновицької селищної ради на ім`я Міністерства оборони України.
Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 21 травня 2014 року рішення Вінницького районного суду Вінницької області  від 11 лютого                     2014 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу                                   від 13 серпня 2004 року, укладеного між ЖБК «Мрія», в особі директора Смельгіної Т. С., та ПП «Юта-А» скасовано. У позові в цій частині відмовлено. В решті рішення залишено без змін. Скасовуючи рішення місцевого суду в частині, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки договір по своїй суті є нікчемним.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2014 року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 11 лютого 2014 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 21 травня 2014 року залишено без змін. 
Відповідно до довідки від 29 липня 2014 року № 10 ЖБК «Мрія Вороновиці», вбачається, що ОСОБА_2 є членом ЖБК «Мрія Вороновиці», який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.                                      Станом на  29 липня 2014 року він повністю сплатив вступний та пайовий внесок в Житлово-будівельний кооператив «Мрія Вороновиця» в розмірі                        160 836,60 грн на зазначену квартиру.
Рішенням державного реєстратора Кривоус О. А. 30 липня 2014 року прийнято рішення № 14811693 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково  з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Стаття 47 Конституції України зазначає, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. 
 
Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
 
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
 
Відповідно до статті 58 Житлового кодексу УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.
 
Підстави і порядок визнання ордера на жиле приміщення недійсним передбачені статтею 59 ЖК УРСР, у відповідності до якої ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордер жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.
Встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області № 54 від 21 березня 2012 року ОСОБА_1 22 березня 2012 року видано ордер № 24 на право зайняття ним та його сім`єю квартири АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_4 з 29 травня 2012 року зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що позивач обрав невірний спосіб захисту свого порушеного права.
З таким висновками не можна погодитись, оскільки вони ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та зроблені з порушенням норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції  дійшов їх передчасно та без урахування тієї обставини, що позивач набув права користування спірною квартирою у передбачений законом спосіб, його право ніким не оскаржене, рішення виконавчого комітету Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області № 54 від 21 березня 2012 року та ордер № 24 від 22 березня 2012 року на право зайняття вищевказаного жилого приміщення не скасовані та недійсним не визнавались.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Стаття 1 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом статті 15 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Отже, з огляду на викладене, законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.
Як випливає із суті позовних вимог, позивач вважає, що його право як користування, так набуття права власності шляхом приватизації житловим приміщенням не визнається.
Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб`єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права.
 
Таким чином, у разі установлення у визначеному законодавством порядку судом обставин, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, у тому числі й щодо правомірності набуття права користування позивачем спірної квартири та наявності цього права, ОСОБА_1 набуває суб`єктивне право на їх задоволення.
 
Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до вимог статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.
 
Відповідно до роз`яснень пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.
 
Згідно положень статті 215 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій), яка визначає зміст судового рішення, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати.
 
При цьому, суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, в мотивувальній частині свого судового рішення належним чином не навів даних про встановлені судом обставини, що мають значення для вирішення спору, не дослідив їх, не надав оцінку доказам та юридичну оцінку спірним правовідносинам. 
 
Разом із тим, право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Суд касаційної інстанції з огляду на положення статті 400 ЦПК Українине може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, в зв`язку з чим позбавлений можливості ухвалити нове рішення або змінити судові рішення у цій справі.
За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, а тому, з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України)
Враховуючи, що апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає з передачею справи на новий апеляційний розгляд.
Під час нового розгляду суду належить врахувати вищенаведене, дослідити та належним чином оцінити зібрані у справі докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 12 липня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
Судді                                                                                                 А. Ю. Зайцев 
Є. В. Коротенко 
В. М. Коротун
В. П. Курило