Постанова
Іменем України
 
02 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 175/2317/16-ц
 
провадження № 61-24658св19    
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Дундар І. О., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року у складі судді Реброва С. О. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до    ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, у якому просила встановити, що будинок АДРЕСА_1 станом на 30 вересня 1998 року на момент укладання договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був об`єктом незавершеного будівництва.
Позов мотивований тим, що будинок був придбаний нею та її чоловіком ОСОБА_4 у 1996 році. У 1998 році шлюб між ними розірвано. У період із 1996 року по 1998 рік спільно було збудовано котельню, зливну яму і колодязь. Будинок не був оснащений обладнаннями, які дають підстави вважати його придатним для житла і визнати об`єктом завершеного будівництва. 
ОСОБА_4 також надав  ОСОБА_3 нотаріально посвідчену довіреність на віджучення належної йому 1/2 частини незавершеного будівництва.
30 вересня 1998 року  ОСОБА_3 відчужив будинок, про указане їй стало відомо у 1999 році. 
Короткий зміст рішення та ухвали судів попередніх інстанцій
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 , звернувшись до суду у червні 2016 року, пропустила встановлений законом строк позовної давності, а також позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження.
Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року, погодився із судом першої інстанції щодо того, що позивач пропустила встановлений законом строк позовної давності. 
Короткий зміст касаційної скарги
ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій жодним чином не мотивували своїх рішень, не надали оцінки доказам у справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, застосував позовну давність за власною ініціативою.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.
 
Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року справу за позовом          ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку письмового позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Відзив/заперечення на касаційну скаргу на надходили
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Згідно з договором купівлі-продажу від 25 червня 1996 року будинок АДРЕСА_1 належав  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 
03 вересня 1998 року ОСОБА_1 видала довіреність   ОСОБА_3 на розпорядження належною їй 1/2 частиною незавершеного будівництва.
Рішенням Виконавчого комітету Підгороднянської міської ради Дніпропетровського району від 16 вересня 1998 року за № 190 затверджено акт приймання в експлуатацію закінченого житлового будинку за АДРЕСА_1 . 
22 вересня 1998 року ОСОБА_4 видав    ОСОБА_3 нотаріально посвідчену довіреність на розпорядження належною йому 1/2 частиною незавершеного будівництва.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 вересня 1998 року     ОСОБА_3 від імені  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 продали ОСОБА_2 житловий цегляний будинок загальною площею 84,9 кв.м, що знаходиться у  АДРЕСА_1 .
 
Згідно договору купівлі-продажу від 30 вересня 1998 року проданий будинок зареєстрований як об`єкт нерухомого майна - житловий будинок.
 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2006 року, що набрало законної сили, ОСОБА_1 у задоволенні позову у частині визнання недійсним акту вводу в експлуатацію та рішення Виконавчого комітету Підгороднянської міської ради Дніпропетровського району від 16 вересня 1998 року за № 190 відмовлено.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно зі статтею 213 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
 
Таким вимогам рішення судів попередніх інстанцій не повністю відповідають.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норми права
 
Відповідно до положень частини третьої статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень судами попередніх інстанцій) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України 2004 року. 
 
Згідно зі статтею 179 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень судами попередніх інстанцій) предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні вказаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.
 
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України 2004 року; частина перша статті 4 ЦПК України).
 
У заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить встановити та з якою метою і причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт.
 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовив у позові у зв`язку з тим, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а також указав  на пропуск позивачем позовної давності. 
 
Однак суди не звернули увагу, що у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник не обґрунтовував, для відновлення яких саме порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів йому необхідно, щоб суд встановив факт того, що на момент укладення договору від 30 вересня 1998 року будинок АДРЕСА_1 був об`єктом незавершеного будівництва.
 
Суди не врахували, що у поданій заяві відсутня мета встановлення юридичного факту, а саме мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, ухвалене без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення судів попередніх інстанцій змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               В. І. Крат
 
Судді:                                                                                                           Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                      В. І. Журавель
 
І. О. Дундар
            
                                                                                                                      М. М. Русинчук