ПОСТАНОВА
Іменем України

24 жовтня 2019 року 
Київ
справа №522/23066/17
адміністративне провадження №К/9901/32387/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О.,Соколова В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року (судді: Танасогло Т.М., Запорожан Д.В., Яковлєв О.В.) у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до ОСОБА_1 про примусове видворення та затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, -
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних- вимог та їх обґрунтування 
Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі -ГУ ДМС України в Одеській області, позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про:
- примусове видворення за межі України громадянина В`єтнаму   ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- затримання громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців.
В обґрунтування вимог позовної заяви посилався на  те, що позивач, в установлений строк, не виконав рішення про примусове повернення від 06 грудня 2017 року, яким зобов`язано останнього виїхати з території України у термін до 07 грудня 2017 року.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
Постановою Приморського районного суду від 08 грудня 2017 року адміністративний позов задоволено.
Примусово видворено з України громадянина В`єтнаму   ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Затримано громадянина В`єтнаму   ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що рішення про примусове повернення громадянина В`єтнаму   ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 не виконано в установлений строк до 07 грудня 2017 року, посилаючись на те, що позивачем встановлені порушення міграційного законодавства України щодо ухилення від виїзду за межі України після закінчення терміну проживання в Україні без документів на право проживання в Україні, відсутності у позивача постійного місця проживання та законного джерела існування.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову, якою у задоволенні позову відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд не погодився з вказаним висновком суду першої інстанції, мотивуючи тим, що рішенням ГУ ДМС України в Одеській області №163 від 06 грудня 2017 року позивача зобов`язано покинути територію України у термін до 07 грудня  2017 року. Тобто, на виїзд до В`єтнаму відповідачу надано одну добу, що є неможливим, враховуючи те, що між Україною та В`єтнамом  відсутнє пряме авіасполучення.
При цьому вказував на обґрунтовані доводи апелянта щодо фізичної неможливості  виконання рішення суб`єкта владних повноважень, оскільки протягом усього строку, який надавався йому для залишення України, був затриманий, що підтверджується протоколом про адміністративне затримання від 06 грудня 2017 року (а.с.19).
Тому, вважав, що суд першої інстанції помилково не звернув уваги на вказані обставини та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для примусового видворення за межі території України громадянина Вєтнаму ОСОБА_1 із затриманням громадянина В`єтнаму   ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців.
Крім того вказав, що у суду першої інстанції не було обґрунтованих підстав для висновків, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення та буде перешкоджати проведенню процедури видворення або існує ризик його втечі.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги  
У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Скаргу мотивує наявністю  обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилитиметься від виконання такого рішення, та існує ризик його втечі, оскільки з відповідною заявою, а також з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні до ГУ ДМС України в Одеській області не звертався, відповідного бажання під час опитування не виявив, жертвою торгівлі людьми себе не вважає.
При цьому скаржник вказує, що під час проведення процедурних заходів громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначив, що рішення про примусове повернення не виконає у зв`язку з втратою національного паспорту та відсутністю коштів на виїзд.
Тому, на переконання скаржника, зазначені обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, не має документів для перетинання державного кордону України на законних підставах і тому не має можливості на даний час здійснити виїзд з території України. 
ГУ ДМС України в Одеській області вважає, що судом апеляційної інстанцій не вірно встановлено підставу для подання адміністративного позову через відсутність у позивача документів для перетинання державного кордону України на законних підставах. 
Також вказав, що використання процедури реадмісії відносно відповідача неможливе, оскільки до теперішнього часу не укладено виконавчого протоколу між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам.
Позиція інших учасників справи 
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.  
Рух касаційної скарги 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Стрелець Т.Г., Білоуса О.В., Шарапи В.М. відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до ОСОБА_1 про примусове видворення та затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.
За результатом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями справу передано для розгляду колегії суддів у складі: суддя-доповідач Загороднюк А.Г., суддів Єресько Л.О., Соколова В.М.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи 
06 грудня 2017 року співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області за адресою вул. Івана та Юрія Липи, 60 виявлено громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доставлено до приміщення ГУ ДМС України в Одеській області.
Після проведення перевірки було встановлено, що громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме проживання без документів на право проживання в Україні.
Зі слів іноземця, громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з території РФ прибув до України у листопаді 2017 року з метою працевлаштування нелегально поза пунктом пропуску ДПС України. Після потрапляння на територію України приїхав до м. Одеса для подальшого нелегального прямування до країн Європи.
На момент проведення перевірки відповідач, на території України перебував незаконно, постійного місця проживання та законного джерела існування не мав.
06 грудня 2017 року співробітником ГУ ДМС України в Одеській області складено протокол про адміністративне затримання № 000015 за частиною другою статті 263 КУпАП  частини одинадцятої статті 259 КУпАП.
06 грудня 2017 року за порушення частини першої статті 203 КуПАП, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні стосовно громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 000068 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 07 грудня 2017 року ПН МОД № 000068 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 510 грн.
06 грудня 2017 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області прийняте рішення про примусове повернення в країну походження громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 07 грудня 2017 року.
Враховуючи, що у визначений термін до 07 грудня 2017 року громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з території України не виїхав, ГУ ДМС України в Одеській області 07 грудня 2017 року звернулось до суду з даним позовом.
Релевантні джерела права й акти їх застосування.  
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, визначає  Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року № 3773-VI  .
Частиною першою  статті 26 Закону країни "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Відповідно до частини другої  статті 26 Закону країни "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.
Згідно частини третьої  статті 26 Закону країни "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" один  із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.
Відповідно до частини п`ятою  статті 26 Закону країни "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Частиною першою  статті 30 Закону країни "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Пунктом 5 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23.04.2012 № 353/271/150 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України 22.01.2018 № 38/77) встановлено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку ;якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Відповідно до вказаної Інструкції  примусове повернення з підстав, передбачених пунктом 5 цього розділу, здійснюється за рішенням органів ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, затриманих ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов`язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення.
Згідно з пунктом 7 Інструкції № 353/271/150 підставами для подання позову про примусове видворення іноземців є: невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення; наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, крім випадків затримання іноземця за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та його передачі прикордонним органам суміжної держави; якщо іноземці, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, не мають законних підстав для перебування на території України та якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких осіб відсутній договір про реадмісію; якщо іноземець, стосовно якого прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не виїхав з України протягом місяця з дня отримання копії такого рішення, за винятком випадків, коли особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду,- до набрання рішенням суду законної сили.
Відповідно до частини 1  статті 289 КАС України  за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного із зазначених у цій статті заходів.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно зі статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.
Зі змісту наведеної норми статті 30 Закону країни "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" вбачається, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
Тому, підстави, які дають позивачу право на пред`явлення позовних вимог щодо видворення виникають після невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення з України.
Поняття «поважні причини» віднесено до оціночних понять.  У літературі визнається, що оціночні поняття є певним, досить специфічним класом понять. Вони мають загальні для цього класу атрибутивні ознаки логіко-гносеологічного і юридичного характеру.
Наявність оціночних понять в міграційному законодавстві дають гнучкості правовому регулюванню і наближають його до реального життя. Єдиним зауваженням при застосуванні таких понять є вимога про високий рівень як правової свідомості, так і морально-етичного розвитку правозастосовувачів, що дозволить використовувати такі поняття для встановлення справедливості, а не з метою зловживання правом.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції,  відповідно до прийнятого рішення про примусове повернення від 06 грудня 2017 року іноземець повинен був самостійно залишити територію України, в строк зазначений у рішенні - не пізніше 07 грудня 2017 року.
Разом з цим, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач ухилявся від виконання цього рішення.
Натомість іноземець не міг добровільно виконати рішення про примусове повернення в країну походження, оскільки 06 грудня 2017 року був затриманий працівниками міграційної служби в Одеській області до трьох діб, для встановлення особи та обставин правопорушення передбаченого частиною першою статті 203 КУпАП (а.с.18-20). 
Отже, невиконання відповідачем в установлений строк рішення про примусове повернення 06 грудня 2017 року, через затримання останнього строком до трьох діб, є поважною причиною не виїзду іноземця з території України не пізніше 07 грудня 2017 року. 
При цьому доводи касаційної скарги, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення 06 грудня 2017 року є необґрунтованими, оскільки відповідач не відмовлявся співпрацювати під час процедури притягнення його до адміністративної відповідальності та затримання, не перешкоджав оформленню відповідних документів для його примусового повернення. При цьому невиконання позивачем рішення про примусове повернення до 07 грудня 2017 року відбулось з незалежних від нього обставин.
Крім того, рішенням про примусове повернення позивача в країну походження іноземцю надано одну добу  для його добровільної реалізації.
Натомість суб`єкт владних поводжень має право встановлювати  тридцятиденний строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Мотиви скорочення такого строку до одної доби позивачем не зазначені. 
ГУ ДМС України в Одеській області у скарзі вказує, що судом апеляційної інстанцій не вірно встановлено підставу для подання адміністративного позову через відсутність у позивача документів для перетинання державного кордону України на законних підставах. 
Проте, такі аргументи є помилковими, оскільки відповідно до частини першої статті 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.
Отже, затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України є одним із заходів для застосування судом до іноземця або особи без громадянства при пред`явленні адміністративного позову про примусове видворення.
При цьому відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
Доводи скарги, що використання процедури реадмісії відносно відповідача не вбачається за можливе, через не укладання виконавчого протоколу між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам є необґрунтованими. 27 вересня 2007 року між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам підписано Угоду про реадмісію громадян обох держав, яка була ратифікована Законом України від 03 вересня 2008 року № 359-VI. Доказів неможливості реалізації ратифікованої угоди позивачем суду апеляційної інстанції не надано. 
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії1 (Віііг Тоща V. Зраіп) серія А. 303-А; пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
За такого правового регулювання та обставин справи суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про  відмову у задоволенні позову.
Викладені в касаційній скарзі доводи щодо помилковості висновків суду апеляційної інстанції не підтвердилися під час розгляду касаційної скарги у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду.
Отже, Верховний Суд констатує, що оскаржуване судове рішення ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення. 
За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.
Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач                                                                      А.Г. Загороднюк 

судді                                                                                           Л.О.Єресько 

                                                                                          В.М. Соколов