Постанова
Іменем України
 
30 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 752/11761/16-ц
провадження № 61-30018св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа - ОСОБА_4 ,
особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, - ОСОБА_5 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2016 року у складі судді Мирошниченко О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 травня 2017 року у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання права власності за набувальною давністю, посилаючись на те, що 09 липня 1997 року нею як покупцем та ОСОБА_6 як продавцем за участю відділу нерухомості Закритого акціонерного товариства «Скінія» (далі - ЗАТ «Скінія») як виконавця було укладено угоду про наміри сторін на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 . В цей же день вона підписала акт узгодження ціни, за яким була визначена вартість зазначеної квартири в розмірі 82 500 доларів США. 05 липня 1997 року ОСОБА_5 надав їй у позику для придбання квартири 80 000 доларів США строком на 3 роки. З метою гарантії повернення боргу 05 серпня 1997 року на ОСОБА_5 як покупця було оформлено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири. Навесні 2000 року вона повернула борг в розмірі 80 000 доларів США, а ОСОБА_5 повернув їй оригінал розписки. Зазначений договір купівлі-продажу є удаваним в частині покупця, оскільки саме вона добросовісно заволоділа квартирою. Крім цього, питання визнання за нею права власності на квартиру було предметом судового розгляду і рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 грудня 2015 року у справі № 2601/22887/12 встановлено, що договір купівлі-продажу від 05 серпня 1997 року укладено у простій письмовій формі та не було посвідчено нотаріально. Питання визнання зазначеного договору дійсним в судовому порядку не вирішувалося, тому він є недійсним і право власності на вищевказану квартиру належить відповідачам. Із серпня 1997 року вона тривало, добросовісно, відкрито та безперервно володіє та користується квартирою як своєю власною і придбавала її у відповідачів для себе і своєї сім`ї. У спірній квартирі вона зробила ремонт, придбала необхідні меблі та інші аксесуари, встановила кондиціонери і оплачувала комунальні послуги. Фактично квартира перебуває в її безперервному володінні та користуванні більше 10 років. Відповідачі не оскаржували її право користування та володіння квартирою. До неї не надходило жодних письмових та/або усних звернень чи вимог з приводу неправомірного володіння майном. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 94,75 кв. м, житловою площею - 57,70 кв. м.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позовні вимоги є обґрунтованими і доведеними належними, допустимими та достовірними доказами. Починаючи із серпня 1997 року позивач та її сім`я добросовісно, відкрито та безперервно володіє та користується спірною квартирою як своєю власною, утримує її та оплачує комунальні послуги. Обставини, на які посилається позивач, були встановлені рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 грудня 2015 року у справі                             № 2601/22887/12 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_1 , Орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у володінні квартирою та виселення, і за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Акціонерне товариство «Український інноваційний банк», Відкрите акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», Товарна біржа «Київська універсальна біржа», про визнання права власності, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ                            від 03 березня 2016 року, і відповідачі цих обставин не заперечували.
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва                від 28 жовтня 2016 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 грудня           2015 року було встановлено, що договір купівлі-продажу квартири, укладений                       05 серпня 1997 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , і ОСОБА_5 , є нікчемним, оскільки не був посвідчений нотаріально. ОСОБА_5 за цим договором купівлі-продажу не набув право власності на квартиру, тому реєстрація права власності за нікчемним правочином не дає підстав для визнання його власником спірної квартири.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У травні 2017 року  ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва                      від 11 травня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини справи, не дослідили у повному обсязі доказів і не звернули уваги на те, що договір купівлі-продажу нерухомості від 05 серпня 1997 року хоч і є недійсним відповідно до статті 227 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР), проте був виконаний сторонами, і право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ним 03 квітня 2001 року Київським міським бюро технічної інвентаризації. Обов`язкова двостороння реституція за вказаним договором купівлі-продажу не застосовувалася і продавці не заявляли таких вимог до нього, що дає йому підстави вважатися власником спірної квартири. ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали у зазначеній квартирі на правах орендарів і знали про те, що в неї є власник, що в розумінні статті 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) виключає можливість набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Голосіївського районного суду міста Києва. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року зупинено виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2016 року до закінчення касаційного провадження.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
24 травня 2018 року справу № 752/11761/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).
 
Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304 ЦПК України    2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
 
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 складається з трьох кімнат житловою площею              57,70 кв. м, загальною площею 94,75 кв. м, і на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Московської районної ради народних депутатів міста Києва, згідно з розпорядженням від 14 грудня 1995 року № 11257, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 09 січня      1997 року за реєстровим № 3689, належала на праві власності ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 
 
09 липня 1997 року у відділі нерухомості ЗАТ «Скінія» між ОСОБА_6 як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем було укладено угоду про наміри сторін на придбання квартири АДРЕСА_1 , згідно з умовами якої кінцевою датою продажу квартири є 26 липня 1997 року і покупець під час підписання цієї угоди передає продавцю 3 000 доларів США як завдаток. 
 
Цього ж дня сторони погодили ціну продажу квартири в розмірі 82 500 доларів США, про що склали акт. 
 
Позивач зазначала, що в неї не було необхідної суми коштів для оплати квартири і вона позичила 80 000 доларів США у ОСОБА_5 , домовившись з останнім про те, що договір буде укладений на його ім`я, а після повернення боргу він одразу ж переоформить квартиру на ОСОБА_1 
 
05 серпня 1997 року на Київській універсальній біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомості, за яким ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , продали, а ОСОБА_5 придбав за 15 000 грн квартиру АДРЕСА_1 . 
 
03 квітня 2001 року ОСОБА_5 зареєстрував право власності на спірну квартиру у Київському міському бюро технічної інвентаризації та отримав реєстраційне посвідчення, про що зроблено запис в реєстрову книгу № Д 289-253 за реєстровим № 3689. 
 
Після укладення договору купівлі-продажу квартири у 1997 році ОСОБА_1 зі своєю сім`єю вселилася у вищевказану квартиру, зробила в ній ремонт, облаштувала її для постійного проживання, користувалася нею та несла всі витрати на її утримання, оплачувала комунальні послуги.
 
У січні 2010 році ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_1 , Орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у володінні квартирою та виселення, в якому просив виселити ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , малолітніх ОСОБА_12 та ОСОБА_13 з належної йому квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 також звернулася з позовом до ОСОБА_5 та просила визнати договір купівлі-продажу нерухомості                           від 05 серпня 1997 року удаваною угодою в частині покупця - ОСОБА_5 , визнати її дійсним покупцем за цим договором, змінити правовідносини шляхом переведення на неї прав і обов`язків покупця, визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 вересня 2010 року вказані позови було об`єднано в одне провадження.
 
За наслідками розгляду вказаних позовних вимог ОСОБА_5 і ОСОБА_1 рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 квітня 2015 року у справі                             № 2601/22887/12 в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_1 , Орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про виселення відмовлено. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Акціонерне товариство «Український інноваційний банк», Відкрите акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», Товарна біржа «Київська універсальна біржа», про визнання права власності задоволено. Визнано договір купівлі-продажу нерухомості від 05 серпня 1997 року удаваною угодою в частині покупця - ОСОБА_5 Визнано дійсним покупцем за договором купівлі-продажу нерухомості від 05 серпня 1997 року - ОСОБА_1 Переведено права і обов`язки покупця за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 05 серпня                1997 року між брокером брокерської контори № 168 ОСОБА_14 , який діяв зі згоди і за дорученням ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , яка діяла від свого імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , та брокером брокерської контори № 745 ОСОБА_15 , яка діяла зі згоди і за дорученням ОСОБА_5 , посвідчений Київською універсальною біржею на ОСОБА_1 Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру загальною площею 94,75 кв. м, в тому числі житловою площею 57,70 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 грудня 2015 року у справі                             № 2601/22887/12 апеляційну скаргу ОСОБА_16 , який діяв на підставі договору про надання правової допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_5 , задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_1 , Орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у володінні квартирою та виселення відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Акціонерне товариство «Український інноваційний банк», Відкрите акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», Товарна біржа «Київська універсальна біржа», про визнання права власності відмовлено. 
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 грудня 2015 року було        встановлено, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 було укладено 05 серпня 1997 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_9 у простій письмовій формі та не посвідчено нотаріально. Питання визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, відповідно до частини другої статті 47 ЦК Української РСР, в судовому порядку вирішено не було. ОСОБА_5 не довів правових підстав для задоволення заявлених ним позовних вимог про усунення перешкод у володінні квартирою та виселення. При цьому суд не взяв до уваги факт реєстрації 03 квітня  2001 року у Київському міському бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_5 права власності на спірну квартиру, оскільки судом встановлено недотримання передбачених законом правових підстав набуття права власності за укладеним         05 серпня 1997 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і    ОСОБА_9 договором купівлі-продажу квартири.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_17 , яка діяв від імені ОСОБА_1 , відхилено. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 02 грудня  2015 року залишено без змін. 
 
Згідно з частиною першою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
 
Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі                         № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) наведено такі висновки щодо застосування норм права.
 
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
 
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
 
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
 
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
 
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
 
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
 
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
 
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
 
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
 
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
 
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
 
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
 
Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Вирішуючи цей спір, суди попередніх інстанцій неправильно застосували вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що призвело до неправильного вирішення справи. 
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що: володіння позивачем спірною квартирою є добросовісним, оскільки при заволодінні чужим майном вона не знала і не могла знати про відсутність в неї підстав для набуття права власності; володіння позивачем спірною квартирою є відкритим, оскільки вона не приховувала факту знаходження майна в її володінні; володіння позивачем спірною квартирою є безперервним, оскільки воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності. 
Однак суд не звернув уваги на те, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною третьою статті 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №924/925/17 та від 22 травня 2018 року у справі №922/1574/17).
Проте судом не враховано відсутність існування між позивачем ОСОБА_1   та відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 спору про право власності на придбане спірне майно з огляду на те, що під час розгляду справи відповідачі визнали позов і не заперечували проти його задоволення.
Разом з тим, як встановлено судом, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано 03 квітня 2001 року в Київському міському бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_5 , до якого позов не пред`явлено. 
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд встановив, що право власності ОСОБА_5 на спірну квартиру зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу, який є нікчемним, та виходив з того, що реєстрація права власності за нікчемним договором не дає підстав вважати покупця власником нерухомості. Також апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що позивач добросовісно заволоділа квартирою і понад 15 років продовжує відкрито, безперервно нею володіти.
 
При цьому апеляційний суд не звернув уваги і не спростував доводи            ОСОБА_5 про те, що передбачені статтею 216 ЦК України правові наслідки недійсного правочину (договору купівлі-продажу, на підставі якого за ним зареєстровано право власності на спірну квартиру) у встановленому законом порядку не застосовані, тобто він залишається титульним власником спірного майна. 
 
Таким чином, оскаржуваними судовими рішеннями було вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_5 щодо спірної квартири, однак він не був залучений до участі у справі як відповідач в порядку, встановленому статтею 33 ЦПК України     2004 року, що позбавило його можливості належним чином захистити свої майнові права.
 
Крім того, суди попередніх інстанцій не врахували, що позивач була обізнана відносно того, що власники спірної квартири ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу нерухомості від 05 серпня 1997 року продали квартиру ОСОБА_5 , який в подальшому зареєстрував своє право власності на неї. Відтак, при вселенні у квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 знала про неправомірність заволодіння чужим майном і, принаймні, повинна була знати про недійсність згаданого договору купівлі-продажу, що вказує на відсутність у неї підстав для набуття цієї квартири у власність, тобто заволодіння нею спірним нерухомим майном не було добросовісним, що виключає набуття права власності на нього за набувальною давністю.
 
Отже, судами також неправильно застосовані норми матеріального права, а саме стаття 344 ЦК України.
 
Тому оскаржувані судові рішення не можна вважати законними і обґрунтованими, а заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги не підлягають задоволенню.
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Зважаючи на те, що допущені судами попередніх інстанцій вищенаведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального призвели до неправильного вирішення справи, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з наведених вище підстав.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.
 
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 травня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.
 
В задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання права власності за набувальною давністювідмовити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. О. Кузнєцов
Судді: | В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко
| В. А. Стрільчук
| М. Ю. Тітов