ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року 
м. Київ

Справа №  910/15932/14 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М.,
за участю секретаря судового засідання - Шпорта О.В., 

розглянувши касаційні скарги Відкритого акціонерного товариства "Укртурінвест" та Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 (суддя Курдельчук І.Д.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2019 (головуючий суддя - Козир Т.П., судді: Разіна Т.І., Кравчук Г.А.) 
за позовом  Товариства власників квартир "Літа"
до: 1. Київської міської ради,
      2. Відкритого акціонерного товариства "Укртурінвест",
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів:  Державне агентство земельних ресурсів України,
про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу недійсними, скасування державної реєстрації державного акта на право власності на землю,
За участю представників сторін:
від позивача: Головніна О.Г. - голова правління, Канарський В.О. - адвокат,
від відповідача-1: Баранов М.С. - представник,
від відповідача-2: Супрун А.М. - в.о. голови правління,
від реєстраційної служби: Субота О.В. - представник,
від третьої особи: не з'явився,
ВСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог і заперечень
1. У серпні 2014 року Товариство власників квартир "Літа" (далі - позивач) звернулось у Господарський суд міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі - відповідач-1, КМР), Відкритого акціонерного товариства "Укртурінвест" (далі - відповідач-2, ВАТ "Укртурінвест"), Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві (далі - відповідач-3) та просило суд: 
- визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу земельної ділянки від 02.04.2017 року, укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2;
- визнати недійсним державний акт серії КВ №137542 на право власності на земельну ділянку розміром 0,1742 га, виданий відповідачу-2 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №02-8-00194;
- зобов`язати відповідача-3 внести відповідні зміни до земельного кадастру щодо визнання недійсним державного акта серії КВ №137542 на право власності на земельну ділянку розміром 0,1742 га та скасувати державну реєстрацію за №02-800194 від 30.09.2008 року державного акта на право власності на землю.
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що земельна ділянка, яка є предметом спірного договору, є прибудинковою територією будинку по вул. Суворова №14/ 12, який є пам`яткою архітектури, а тому продаж її відбувся незаконно. При цьому, судовими рішеннями були скасовані рішення відповідача-1 щодо продажу земельної ділянки.
3. ВАТ "Укртурінвест" звернулося до суду із заявою про застосування позовної давності, посилаючись на те, що позивач дізнався про порушення його права ще у 2007 році.
4. У письмових поясненнях Київська міська рада посилалася на Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009, за змістом якого рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції. Водночас Конституційний Суд України зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати своїх попередніх рішень, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є гарантією стабільності суспільних відносин між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.
ІІ. Короткий зміст судових рішень
5. Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.03.2015, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.06.2015, провадження у цій справі в частині вимог до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про зобов'язання внести зміни до державного земельного кадастру та скасування державної реєстрації від 30.10.2008 № 02-8-00194 державного акта на право власності на землю припинено; у задоволенні позову про визнання договору від 02.04.2007 та державного акта серії КВ № 137542 на право власності на земельну ділянку недійсними відмовлено. 
6. Постановою Вищого господарського суду України від 06.08.2015 постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.06.2015 та рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2015 у цій справі в частині відмови у позові скасовано, а справу в цій частині направлено до Господарського суду міста Києва на новий розгляд; у решті постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.06.2015 у частині припинення провадження у справі залишено без змін.
7. Після нового розгляду справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 02.04.2007, укладений між Київською міською радою та ВАТ "Укртурінвест", засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П., зареєстрований у реєстрі за № 224. Визнано недійсним державний акт серії КВ № 137542 на право власності на земельну ділянку площею 0,1743 га, виданий ВАТ "Укртурінвест", зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 02-8-00194. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
8. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 скасовано. Прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
9. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.04.2018 постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
10. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
11. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.12.2018 постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2018 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
12. За наслідками нового розгляду апеляційна інстанція оскаржуваною постановою від 25.06.2019 рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 залишила без змін.
ІІІ. Процедура касаційного провадження у Верховному Суді
13. 19.07.2019 (згідно реєстраційним номером ВС) Відкритим акціонерним товариством "Укртурінвест" безпосередньо до Касаційного господарського суду подано касаційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2019 у справі № 910/15932/14. 
14. Витягом з протоколу автоматизованого розподілу касаційної скарги між суддями від 22.07.2019 у справі № 910/15932/14 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Краснов Є.В., Мачульський Г.М.
15. Ухвалою Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 910/15932/14 касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Укртурінвест" залишено без руху до 02.09.2019 на підставі частини 2 статті 292 Господарського процесуального кодексу України, оскільки скаржником не було додано доказів, в підтвердження повноважень в.о. голови правління ВАТ "Укртурінвест" Супрун А.М., встановлено ВАТ "Укртурінвест" строк усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали суду касаційної інстанції.
16. 02.09.2019 скаржник звернувся до Касаційного господарського суду із заявою на виконання ухвали Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 910/15932/14. До заяви скаржник долучив завірену копію наказу ВАТ "Укртурінвест" № 03/к від 12.03.2013 та завірену копію Протоколу засідання комісії з перетворення ВАТ "Укртурінвест" № 2 від 12.06.2013.
17. 16.07.2019 (згідно реєстраційним номером АГС) Київською міською радою до Касаційного господарського суду подано касаційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2019  у справі № 910/15932/14. 
18. Витягом з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 02.09.2019 року у справі № 910/15932/14 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Краснов Є.В., Мачульський Г.М.
19. 04.09.2019 суд постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційними скаргами Відкритого акціонерного товариства "Укртурінвест" та Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2019 по справі та призначення до розгляду на 25.09.2019, якою повідомлено учасників справи про дату, час і місце розгляду скарги та визначено строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 20.09.2019.
20. В судове засідання з'явилися представники відповідачів 1 і 2, які просили суд задовольнити касаційні скарги, скасувати судові рішення, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову. Представники позивача також з'явилися у судове засідання, просили у задоволенні касаційних скарг відмовити, а оскаржувані рішення та постанову залишити в силі, представник реєстраційної служби надав свої пояснення. Представник третьої особи не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату,  час та  місце розгляду касаційної скарги.
ІV. Короткий зміст касаційних скарг і заперечень на неї
21. У касаційній скарзі Відкрите акціонерне товариство "Укртурінвест" просить рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2019 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
22. Скаржник наголошує, що суд мав давати оцінку правомірності оскаржуваному договору купівлі-продажу, а не вдаватись до припущень незаконності майбутнього будівництва. Разом з цим, права на земельну ділянку прибудинкової території багатоквартирного будинку не набувається автоматично з реєстрацією ОСББ, а набуттю такого права передує відповідне волевиявлення, однак в матеріалах справи відсутні докази виникнення у позивача права власності або намагання сформувати земельну ділянку, на яку претендує позивач. При цьому посилається на пропуск позовної давності за заявленими вимогами.
23. У поданій касаційній скарзі Київська міська рада також просить вказані вище судові рішення у справі скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
24. Такі вимоги Рада мотивує тим, що спірний договір не порушує прав позивача або його інтересів. Вказує, що позивач не оформив права користування спірною ділянкою, а будинок навіть не перебуває на балансі позивача. Не погоджується скаржник з тим, що встановлені у справі №2а-2235/11 обставини утворюють преюдицію для даної справи, та з висновками судів про звернення з позовом у межах позовної давності.
25. Від позивача отримано відзив на касаційну скаргу відповідача-2, яким підтримано оскаржувані рішення. 
V. Фактичні обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
26. 12.04.1995 Печерською районною у місті Києві Державною адміністрацією було зареєстровано юридичну особу - ТВК "Літа", яке створено за рішенням власників квартир багатоквартирного будинку № 14/12 по вул. Суворова у м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи.
27. Статтею 7 Статуту ТВК "Літа" встановлено, що воно організує утримання будинку, забезпечення його опаленням, газом водою, електроенергією, а також участь усіх власників квартир у роботах і витратах пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території (зони охорони пам`ятки архітектури), проводить роботу серед членів товариства та інших мешканців щодо раціонального використання паливно-енергетичних ресурсів і зберігання будинку.
28. Рішенням КМР від 03.04.2001 №254/1231 "Про погодження місць розташування об`єктів" відповідачу-2 було погоджено місце розташування офісно-житлових прибудов до будинку №12/14 на вул. Гайцана, 12 у Печерському районі м. Києва на землях міської забудови.
29. Рішенням КМР від 14.07.2005 №778/3353 "Про передачу відкритому акціонерному товариству "Укртурінвест" земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування офісно-житлової прибудови до будинку по вул. М. Гайцана, 12/14 у Печорському районі м . Києва" передано в оренду земельну ділянку площею 0,17 га.
За актом приймання-передачі земельної ділянки від 15.02.2006, складеним відповідно до договору оренди від 13.02.2006, КМР, як орендодавець, передала, а ВАТ "Укртурінвест", як орендар, прийняло в оренду земельну ділянку по вул. Миколи Гайцана, 12/14, в Печерському районі м.Києва, розміром 0,1743 га, за цільовим призначенням - для будівництва, експлуатації та обслуговування офісно-житлової прибудови до будинку кадастровий номер земельної ділянки - 8000000000:82:342:0008. Місце розташування земельної ділянки, що передається в оренду, зазначене на плані земельної ділянки, що є невід`ємною частиною до договору оренди земельної ділянки.
30. Рішенням Київської міської ради від 08.02.2007 №125/786 "Про продаж земельної ділянки відкритому акціонерному товариству "Укртурінвест" для будівництва, експлуатації та обслуговування офісно-житлової прибудови до будинку по вул. М. Гайцана, 12/14 у Печерському районі м. Києва" затверджено умови продажу земельної ділянки та вирішено після сплати повної вартості земельної ділянки оформити та видати ВАТ "Укртурінвест" в установленому законом порядку державний акт на право власності на земельну ділянку.
Між КМР та ВАТ "Укртурінвест" 02.04.2007 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (далі - договір), за умовами якого ВАТ "Укртурінвест" купив земельну ділянку за адресою вул. Миколи Гайцана, 12/14 у Печерському районі м. Києва, площею 1 743 кв.м.
На підставі зазначеного договору купівлі-продажу ВАТ "Укртурінвест" видано державний акт на право власності на земельну ділянку по вул. Миколи Гайцана, 12/14 (серія КВ № 1375421 державна реєстрація за № 02-8-00194 від 30.10.2008; далі - акт).
VІ. Короткий виклад мотивів судових рішень судів попередніх інстанцій
31. За наслідками розгляду справи суд першої інстанції, який підтримала апеляційна інстанція, прийшов до висновку, що спірний договір суперечить земельному та цивільному законодавству, та підлягає визнанню недійсним. Державний акт на право власності на земельну ділянку, який виданий на підставі спірного договору, також підлягає визнанню недійсним.
VІІ. Позиція Верховного Суду
32. Згідно зі ст.300 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК):
"1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."
З урахуванням викладеного, судом не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів та встановленням по новому обставин справи.
33. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України:
"1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу."
Статтею 203 ЦК України у ч.ч. 1-3, 5 і 6 встановлено:
"1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
34. Судами встановлено, що у пункті 1.1 спірного договору вказано, що продавець (КМР) на підставі рішення Київської міської ради від 08.02.2017 року №125/786 продав, а покупець (ВАТ "Укртурінвест") купив земельну ділянку, місцерозташування якої на вулиці Миколи Гайцана, 12/14, у Печерському районі м.Києва, площею 1743 кв.м. у межах, які перенесені у натуру (на місцевість) і зазначені у технічній документації земельної ділянки. 
35. Разом з цим, судами з'ясовано, що постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 19.12.2011 у справі №2-а-2235/11, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.12.2012 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.11.2013, визнано протиправними та скасовано пункт 4 рішення КМР від 03.04.2001 № 254/1231 "Про погодження місця розташування об`єктів", а також рішення від 14.07.2005 №778/3353 "Про передачу відкритому акціонерному товариству "Укртурінвест" земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування офісно-житлової прибудови до будинку по вул. М.Гайцана, 12/14 у Печерському районі м. Києва" та рішення КМР від 08.02.2007 №125/786 "Про продаж земельної ділянки відкритому акціонерному товариству "Укртурінвест" для будівництва, експлуатації та обслуговування офісно-житлової прибудови до будинку по вул. М. Гайцана, 12/14 у Печерському районі м. Києва".
36. Судовими рішеннями у справі №2а-2235/11 встановлені, зокрема, наступні обставини щодо земельної ділянки, яка була відчужена за спірним договором: 
- згідно з черговим кадастровим планом, наданим станом на 04.11.2008, земельна ділянка, щодо якої укладено Договір, включає в себе прибудинкову територію будинку по вул. Суворова, 14/12, а також сам будинок;
- будинок по вул. Суворова, 14/12 є пам`яткою історії та культури початку 20 сторіччя, охоронний № 258 відповідно до рішення КМР від 18.11.1986 №1107, розташований на трикутнику землі, що обмежено вулицями Суворова-Гайцана-Царика. Інших будинків на вказаній ділянці землі немає. Земельна ділянка розташована в зоні забудови першої категорії, як вбачається з листа Головного управління охорони культурної спадщини від 14.03.2008;
- з відповіді Київської міської державної адміністрації від 27.02.2008 вбачається, що ВАТ "Укртурінвест" було надано архітектурно-планувальне завдання для розробки проектної документації розширення пам`ятки історії та культури по вул. Суворова, 14/12. Але вказані дії відповідно до експертних висновків, наданих архітектором, членом консультативних рад Комітету охорони пам`яток історії, культури та історичного середовища м. Києва та Київської міської організації Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, призведуть до знищення пам`ятки архітектури початку 20 сторіччя;
- ділянка на вул. Суворова, 14/12, знаходиться в центральній планувальній зоні, історичному ареалі міста, зоні регулювання забудови першої категорії, на землях історико-культурного значення (рішення КМР від 28.03.2002 № 370/1804), відповідно до листа Головного управління охорони культурної спадщини від 22.01.2009 №241;
- як вбачається з відповіді на звернення Головного управління охорони культурної спадщини від 16.11.2007 проектна документація стосовно будинку-пам`ятки по вул. Суворова, 14/12, на розгляд та погодження не надавалась;
- будинок по вул . Суворова, 14/12 , знаходиться на обліку як пам`ятка архітектури;
- отже, земельна ділянка, яка була виділена, надана в оренду та, в подальшому, продана ВАТ "Укртурінвест" КМР, є прибудинковою територією будинку по вул. Суворова, 14/12, та прибудова буде здійснюватись саме до вказаного будинку;
- 23.10.2007 проведено громадські слухання членів територіальної громади Печерського району м. Києва, на яких розглядалося питання з приводу рішень КМР щодо продажу земельної ділянки ВАТ "Укртурінвест". На вказаних слуханнях було заслухано експертний висновок архітектора щодо відповідності прибудови до будинку по вул. Суворова, 14/12, будівельним нормам та стандартам. Архітектором було зроблено висновок, що неможливо створити надбудову та створити автопаркінг у внутрішньому дворищі пам`ятки архітектури початку 20 століття, не зруйнувавши її;
- в результаті на слуханнях громадська думка була сформована проти даного будівництва. 
19.12.2007 було проведено громадське обговорення, на якому також розглядалося питання щодо правомірності продажу КМР земельної ділянки по вул. Суворова, 14/12, та забудови її ВАТ "Укртурінвест". 
У результаті вказаних громадських слухань було ухвалено рішення звернутися до КМР з вимогою про скасування рішень КМР від 14.07.2005 №778/3353 та від 08.02.2007 №125/786. Крім того, було зібрано територіальною громадою 1 300 підписів за скасування вказаних рішень КМР. Підготовлено позитивні висновки комісій КМР щодо скасування пункту 4 рішення від 03.04.2001, рішення від 14.06.2005, рішення від 08.02.2007;
- відповідно до положень статті 5 Закону України "Про основи містобудування" при винесенні рішень відповідачем не враховані інтереси територіальної громади та мешканців будинку, порушено норми статті 18 Закону України "Про планування і забудову території" щодо повного інформування населення про забудову території;
- відповідно до статті 22 Закону України "Про охорону культурної спадщини" пам`ятки, їхні частини, пов`язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, замінювати, переміщувати (переносити) на інші місця;
- відповідно статті 34 Закону України "Про охорону культурної спадщини" території пам`яток, охоронних зон, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації;
- відповідач (КМР) порушив вимоги чинного законодавства та права позивачів як членів територіальної громади Печерського району м. Києва, а тому адміністративний позов підлягає задоволенню.
37. Відповідно до ч.3 ст. 35 ГПК України (в редакції, що діяла на час прийняття оскаржуваного рішення суду першої інстанції, до 15.12.2017):
"3. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини."
Частиною 4 ст. 75 ГПК України (в редакції, що діє з 15.12.2017 та була чинною на час ухвалення оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції) також встановлено, що:
"4. Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом."
38. Відповідно до п.41 Доповіді, схваленої Венеційською Комісією на 86 му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року), "Верховенство права" одним з обов'язкових елементів поняття "верховенство права" є юридична визначеність.
Згідно з п.п.44, 46, 50 даної Доповіді: 
"44. Принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права. Він є істотно важливим також і для плідності бізнесової діяльності, з тим щоб генерувати розвиток та економічний поступ. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону (the law) легко доступним. Вона також зобов'язана дотримуватись законів (the laws), які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю. Передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед - до його застосування, та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку.
46. Юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Зворотна дія [юридичних норм] також суперечить принципові юридичної визначеності, принаймні у кримінальному праві (ст. 7 ЄКПЛ), позаяк суб'єкти права повинні знати наслідки своєї поведінки; але це також стосується і цивільного та адміністративного права - тієї мірою, що негативно впливає на права та законні інтереси [особи]. На додаток, юридична визначеність вимагає дотримання принципу res judicata. Остаточні рішення судів національної системи не повинні бути предметом оскарження. Юридична визначеність також вимагає, щоб остаточні рішення судів були виконані. У приватних спорах виконання остаточних судових рішень може потребувати допомоги з боку державних органів, аби уникнути будь-якого ризику «приватного правосуддя», що є несумісним з верховенством права. Системи, де існує можливість скасовувати остаточні рішення, не базуючись при цьому на безспірних підставах публічного інтересу, та які допускають невизначеність у часі, несумісні з принципом юридичної визначеності.
50. Існування суперечливих рішень, що їх виніс верховний чи конституційний суд, у будь-якому разі є несумісним із принципом юридичної визначеності. Тому вимагається, щоб суди, особливо вищих інстанцій, запроваджували механізми, що надають можливість уникати суперечливості та забезпечувати узгодженість їхньої судової практики."
Відповідно до п.72 рішення Європейського Суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" (заява N 48553/99) зазначено:
"Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики право на  справедливий  судовий  розгляд,  гарантований  статтею 6 параграфа 1,  повинно тлумачитися  в  світлі  преамбули  Конвенції ( 995_004 ), яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць.  Одним з основних елементів верховенства права  є принцип правової певності,  який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду,  яке вступило в законну  силу, не може  бути  поставлено  під сумнів."
Посилання, що одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду мається міститься і у справах Європейського суду з прав людини "Брумареску проти Румунії", "Салов проти України" та інші.
39. Таким чином, зі змісту вищевказаних ч.3 ст.35 ГПК України у редакції до 15.12.2017 та ч.4 ст. 75 ГПК у редакції, чинній після 15.12.2017, можна зробити висновок, що однією з цілей цих норм законодавець визначив, в тому числі, і уникнення можливості різних висновків та тлумачень щодо наявних між сторонами обставин та правовідносин, що не відповідатиме принципу юридичної визначеності.
40. Крім того, відповідно до абз.1 ч.2. ч.ч.3,6 статті 128 Земельного кодексу України «Порядок продажу земельних ділянок державної та комунальної власності громадянам та юридичним особам» в редакції станом на момент прийняття рішення Київської міської ради від 08.02.2007 №125/786 "Про продаж земельної ділянки відкритому акціонерному товариству "Укртурінвест" для будівництва, експлуатації та обслуговування офісно-житлової прибудови до будинку по вул. М. Гайцана, 12/14 у Печерському районі м. Києва"  та укладення між КМР та ВАТ "Укртурінвест" 02.04.2007 спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки (далі - договір):
« 2. Громадяни  та  юридичні  особи,  зацікавлені  у  придбанні земельних  ділянок  у  власність,  подають  заяву  (клопотання) до відповідного органу  виконавчої  влади  або  сільської,  селищної, міської   ради,   або  державного  органу  приватизації.  У  заяві зазначаються  бажане місце розташування земельної ділянки, цільове призначення та її розмір. 
3. Рада   міністрів   Автономної   Республіки  Крим,  місцева державна   адміністрація   або  сільська,  селищна,  міська  рада, державний  орган  приватизації у місячний термін розглядає заяву і приймає  рішення  про  продаж  земельної ділянки або про відмову в продажу  із зазначенням причин відмови. 
6. Рішення   Ради   міністрів   Автономної  Республіки  Крим, місцевої державної  адміністрації,  сільської,  селищної,  міської ради,  державного органу приватизації про продаж земельної ділянки є  підставою  для  укладання  договору  купівлі-продажу  земельної ділянки.» 
41. Зазначені земельні норми свідчать, що як укладення  договору  купівлі-продажу  земельної ділянки є похідним від прийняття  рішення  про  продаж  земельної ділянки відповідним повноважним органом державної влади або місцевого самоврядування, так і в даному випадку оскарження в цій справі, що переглядається, вищевказаних договору купівлі-продажу земельної ділянки та виданого на його підставі державного акту на право власності на земельну ділянку по суті є похідним від того факту, що постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 19.12.2011 у справі №2-а-2235/11, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.12.2012 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.11.2013, визнано протиправним та скасовано наведене рішення КМР від 08.02.2007 №125/786 "Про продаж земельної ділянки відкритому акціонерному товариству "Укртурінвест" для будівництва, експлуатації та обслуговування офісно-житлової прибудови до будинку по вул. М. Гайцана, 12/14 у Печерському районі м. Києва", що стало підставою укладення вказаного спірного договору купівлі-продажу.
42. Отже, суди першої та апеляційної інстанції правомірно визначили, що вказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено вищенаведені, преюдиційні обставини для даної справи, що переглядається.
43. Крім того, відповідно до пункту 3.8* ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень. ДБН 360-92", затверджених наказом Держкоммістобудування від 17.04.1992 № 44 (із змінами та доповненнями; далі - ДБН 360-92), реконструкція житлової забудови, яка склалася, повинна передбачати: планомірне упорядкування територій; модернізацію старих капітальних будинків, ліквідацію аварійних і малопридатних для проживання будинків; знесення частини придатного для експлуатації фонду з метою вирішення невідкладних загальноміських потреб; винос або перепрофілювання шкідливих у санітарно-гігієнічному і вибухово-, пожежонебезпечному відношенні об`єктів; використання вивільнюваних ділянок для розміщення нового житлового і культурно-побутового будівництва, озеленення, улаштування спортивних і дитячих майданчиків, куточків відпочинку тощо.
Здійснення реконструкції забудови повинне обґрунтовуватися спеціальними техніко-економічними розрахунками, містобудівними і санітарно-гігієнічними вимогами.
Мінімальну розрахункову площу ділянки для окремого житлового будинку (без розміщення на ній дитячих дошкільних установ і підприємств обслуговування, гаражів, що належать громадянам, фізкультурних і спортивних споруд) необхідно приймати відповідно до кількості його мешканців - не менше як: 30,1 - 23,3 м 2/люд. (при забудові до 3 поверхів), 20,2 - 17,0 м 2/люд. (4 - 5 поверхів), 15,3 - 13,9 м 2/люд. (6 - 8 поверхів), 12,2 - 12,0 м 2/люд. (9 - 12 поверхів).
При будівництві житлових та громадських будинків в існуючих житлових кварталах необхідно передбачати забезпечення нормальних умов експлуатації існуючої забудови. В цьому разі необхідно використовувати будівельні ділянки мінімальної площі, улаштовувати тимчасові під`їзди і пішохідні дороги, дитячі майданчики і господарські ділянки.
Пунктом 3.13 ДБН 360-92 встановлено, що відстань між житловими будинками, житловими і громадськими, а також між виробничими будинками треба приймати на основі розрахунків інсоляції і освітленості відповідно до норм (розділ 10), протипожежних вимог, крім того, і від гаражів (додаток 3.1).
Між довгими сторонами житлових будинків заввишки 2 - 3 поверхи треба приймати відстані (побутові розриви) не менше 15 м, а заввишки в 4 поверхи і більше - 20 м, між довгими сторонами і торцями з вікнами із житлових кімнат цих будинків - не менше 15 м.
44. Відповідно до статті 42 ЗК України (у редакції, що діяла на момент укладення договору):
"1. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.
2. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об`єднанню власників.
3. Порядок використання земельних ділянок,  на   яких розташовані багатоквартирні жилі будинки,  а також належні до  них будівлі,   споруди   та   прибудинкові   території,   визначається співвласниками.
4. Розміри  та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані  багатоквартирні жилі будинки,  а також належні до них будівлі,  споруди  та  прибудинкові  території,  визначаються   на підставі  проектів  розподілу  території кварталу,  мікрорайону та відповідної землевпорядної документації."
Отже, дана норма розділяла такі поняття як «прибудинкова територія», та «земельна ділянка, на якій розташована прибудинкова територія». 
Перша визначається і облаштовується на підставі відповідних державних будівельних норм, друга - на підставі землевпорядної документації. 
Так судами на підставі власної оцінки доказів встановлено, що з офіційного сайту (http://municipal.kiev.ua) Департаменту житлово-комунальної інфраструктури департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу КМР (Київської міської державної адміністрації) вбачається, що на час розгляду справи прибудинкова територія будинку № 14/12 по вул. Суворова існувала та складалась з такого: площа проїздів та вулиць - 2 390 м2; площа будівлі (абрис) - 680 м2; площа дворів (асфальт) - 1 438,30 м2; озеленення територій (газонів, вулиць) - 1 810,20 м2; озеленення територій (газонів, дворів) - 0, м2.
Зазначене спростовує посилання скаржників на невизначеність розмірів та конфігурації саме прибудинкової території і саме з підстав відсутності відповідної землевпорядної документації. 
45. Також судами встановлено, що за рішенням співвласників багатоквартирного будинку по вул. Суворова , 14 /12 , у м. Києві створено ТВК "Літа".
Статтею 11 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирних будинків" встановлено, що об`єднання після набуття статусу юридичної особи може: прийняти на власний баланс весь житловий комплекс; за договором з попереднім власником залишити його балансоутримувачем усього житлового комплексу або його частини; укласти договір з будь-якою юридичною особою, статут якої передбачає можливість здійснення такої діяльності, про передачу їй на баланс усього житлового комплексу або його частини.
Рішення про прийняття на баланс основних фондів приймається відповідно до цього Закону, інших нормативно-правових актів та статуту об`єднання. Балансоутримувач забезпечує управління житловим комплексом.
У разі якщо у новозбудованому будинку власники квартир, приміщень протягом двох місяців після підписання акта державної приймальної комісії не створюють об`єднання і не приймають на баланс основні фонди, сільська, селищна, міська рада може своїм рішенням призначити балансоутримувача.
Призначений балансоутримувач здійснює свої повноваження по забезпеченню управління будинком до прийняття будинку на баланс об`єднанням. Витрати на здійснення цих функцій управління розподіляються між власниками пропорційно площі приміщень, що перебувають у їх власності.
Передача майна з балансу на баланс відбувається у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (частина друга статі 10), рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004№ 4-рп/2004 власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку.
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" об`єднання співвласників багатоквартирного будинку є юридичною особою, створеною власниками для сприяння використання їхнього власного майна та управлення, утримання і використання неподільного та загального майна.
Відповідно до ст. 18 Закону "Про об`єднання співвласників багатоквартирних будинків" об`єднання відповідно до цього Закону та статуту зобов`язане, зокрема, забезпечувати належний санітарний, протипожежний і технічний стан неподільного та загального майна, що належить членам об`єднання; припиняти дії третіх осіб, що утруднюють або перешкоджають реалізації прав володіння, користування і розпорядження неподільним та загальним майном членами об`єднання; у випадках, передбачених законодавством, статутом об`єднання, асоціації, представляти інтереси членів об`єднання, асоціації відповідно до наданих повноважень у відносинах з третіми особами.
Крім того, вищевикладене свідчить, що сама суть прибудинкової території певного будинку полягає у забезпеченні життєдіяльності власників квартир такого будинку (нормальний доступ до будівлі, можливість відпочинку біля нього, забезпечення протипожежних вимог, достатності сонячного світла тощо), і фактичне використання безпосередньо власниками квартир будинку такої прибудинкової території та виконання нею вказаних функцій не може залежати  від формальної передачі чи не передачі самого будинку на баланс товариства співвласників. Останнє, в свою чергу, необхідне для визначення особи, відповідальної за забезпечення саме управління будинком, проте не змінює його власників.
46. Нормами статті 210 ЗК України (у редакції, що діяла на дату укладення договору) було встановлено, що угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду.
47. Враховуючи встановлені судами фактичні обставини справи, судові рішення у адміністративній справі №2а-2235/11, касаційним судом визнаються правомірними прийняті на підставі власної оцінки доказів висновки місцевого та апеляційного судів про те, що укладений між відповідачами договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 02.04.2007 суперечить земельному та цивільному законодавству та підлягає визнанню недійсним, виходячи того, що: 
- земельну ділянку було відчужено за договором з порушеннями, які встановлені рішеннями судів зі справи № 2а-2235/11;
- на даний час мешканці житлового будинку № 14/12 по вул. Суворова через створений ТВК "Літа" не мають змоги оформити право користування земельною ділянкою через її продаж ТОВ "Укртурінвест";
- на даний час поновлення порушеного права ТВК "Літа" неможливо, оскільки Договір та Акт не визнано недійсними;
- рішеннями судів зі справи № 2а-2235/11 було встановлено протиправність та скасовано рішення КМР, які стосувалися передачі та продажу земельної ділянки ВАТ "Укртурінвест";
- до складу земельної ділянки, яка була продана відповідачу-2 відповідачем-1 за Договором, входить земельна ділянка, на якій знаходиться прибудинкова територія будинку № 14/12 по вул. Суворова; вказане вбачається, як з судових рішень у справі № 2а-2235/11, так і з Акта та плану меж земельної ділянки;
- документи, які передували оформленню недійсних рішень КМР вказували на прибудову до будинку по вул. М. Гайцана, 12/14, якого не існує, що підтверджується судовими рішеннями, листами органів державної влади та представниками сторін у судовому засіданні;
- будинок 14/12 по вул. Суворова у Києві є пам`яткою історії та культури початку 20 сторіччя, охоронний №258 відповідно до рішення КМР від 18.11.1986 №1107, розташований на землях історико-культурного значення (рішення Київської міської ради від 28.03.2002 № 370/1804); погодження органу охорони культурної спадщини проектної документації щодо вказаного будинку відсутнє;
- здійснення прибудови до будинку є зміною пам`ятки історії та може мати наслідком її руйнування та знищення, що суперечить приписам частини першої статті 22 Закону України "Про охорону культурної спадщини" про заборону зносити, змінювати, замінювати, переміщувати (переносити) на інші місця пам`ятки, їхні частини, пов`язане з ними рухоме та нерухоме майно.
48. Разом з цим, враховуючи вищевказаний висновок касаційного суду, що оскарження в цій справі, що переглядається, вищевказаних договору купівлі-продажу земельної ділянки та виданого на його підставі державного акту на право власності на земельну ділянку по суті є похідним від того факту, що постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 19.12.2011 у справі №2а-2235/11 визнано протиправним та скасовано наведене рішення КМР від 08.02.2007 №125/786, саме яке і стало підставою укладення цього договору, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку, що позивач дізнався про порушення свого права саме з моменту винесення рішення від 19.12.2011 у адміністративній справі № 2а-2235/11, а звернувся до Господарського суду міста Києва з даним позовом 01.08.2014, тобто, в межах трирічної позовної давності, тому строк звернення до суду позивачем не пропущений і відсутні підстави для застосування положень статті 267 ЦК України.
49. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2019 у справі №48/340 виклала наступне:
"6.15. Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
6.16. ЄСПЛ у рішенні від 24 червня 2003 року (заява № 44277/98) «Стретч проти Сполученого Королівства Великобританії і Північної Ірландії» встановив, що, оскільки особу позбавили права на її майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», тому визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим. 
6.17. Отже, правовий висновок ЄСПЛ полягає в тому, що особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення майна в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки.
6.18. За змістом другого речення частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції держава може втручатися в права суб`єктів власності і позбавити їх майна, але таке втручання не може суперечити інтересам суспільства і здійснюється лише на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. 
6.19. Будь-яке втручання держави у власність має відповідати вимозі про наявність законної мети - інтересів суспільства.
6.20. Концепція майна в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». 
6.21. ЄСПЛ у рішенні від 2 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України» (заява № 61333/00) вказав, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, зокрема «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинне відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар».
6.22. Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ майнове право особи може бути припинено в разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства."
50. Як зазначено вище, в даному випадку встановлено наступне: 
- земельну ділянку було спочатку передано в оренду, а потім відчужено за спірним договором купівлі-продажу, на підставі рішень КМР - відповідача-1, які рішеннями судів зі справи № 2а-2235/11 було визнано протиправними та скасовано;
- при винесенні рішень вказаних рішень відповідачем-1 не враховані інтереси територіальної громади та мешканців будинку;
- на даний час мешканці житлового будинку № 14/12 по вул. Суворова через створений ТВК "Літа" не мають змоги оформити право користування земельною ділянкою через її продаж ТОВ "Укртурінвест", оскільки до складу земельної ділянки, яка була продана відповідачу-2 відповідачем-1 за Договором, входить земельна ділянка, на якій розташована прибудинкова територія будинку № 14/12 по вул. Суворова; 
- будинок 14/12 по вул. Суворова у Києві є пам`яткою історії та культури початку 20 сторіччя, розташований на землях історико-культурного значення, і здійснення прибудови до будинку є зміною пам`ятки історії та може мати наслідком її руйнування та знищення
Крім того, апеляційний суд щодо посилань відповідача-2 на рішення Європейського Суду з прав людини від 24.06.03 у справі "Stretch проти Обєднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії", як на підставу неможливості визнання недійсними договору купівлі-продажу та акту, обґрунтовано вказав, що як вірно встановлено судом першої інстанції, вказане рішення не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки порушенню закону при продажу земельної ділянки передували недобросовісні дії як КМР та державних/комунальних установ і їх посадових осіб, так і відповідача-2 - ТОВ "Укртурінвест", оскільки саме товариство вказувало в заявах і зверненнях неіснуючу будівлю -12/14 по вул.Гайцана в м. Києві та було (не могло не бути) обізнане про обмеження щодо спірної земельної ділянки.
51. Вищевикладене свідчить, що в даному випадку втручання у власність відповідає вимозі про наявність законної мети - загальних інтересів суспільства, принципу пропорційності та справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту прав відповідача-2, і останній не несе індивідуальний і надмірний тягар в зв'язку з прийняттям оспорюваних судових рішень.
52. Доводи касаційних скарг фактично зводяться до незгоди з вищевказаними висновками судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність фактів, наведених скаржниками,  вимоги до касаційного суду здійснити переоцінку доказів по справі та встановити по новому фактичні обставини справи, визнавши доведеність скаржниками фактів, покладених ними в  основу касаційних скарг.

Разом з тим, суд касаційної інстанції, в силу положень наведеної ч.2 ст.300 Господарського процесуального кодексу України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність. 

Згідно з ч.1 ст.300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин справи перевіряє виключно правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Обґрунтованих та переконливих доводів саме щодо неправильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права касаційна скарга не містить.

З урахуванням викладеного колегія суддів  вважає доводи касаційної  скарги необґрунтованими.
VІІІ. Висновки Верховного Суду
53. Відповідно до п.1 ч.1 ст.308 Господарського процесуального кодексу України 
"Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право:
1) залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення."
Згідно з ч.1 ст.309 зазначеного Кодексу:
"Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права."
54. На підставі викладеного, суд доходить висновку, що касаційні скарги Відкритого акціонерного товариства "Укртурінвест" та Київської міської ради необхідно залишити без задоволення, а судові рішення залишити без змін.
55. З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційні скарги без задоволення, судові витрати, пов'язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржників відповідно поданих ними скарг.
Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційні скарги Відкритого акціонерного товариства "Укртурінвест" та Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2019 залишити без задоволення.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 у справі №910/15932/14 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                              І. Кушнір
Судді                                                                                                          Є. Краснов 
                                                                                                                   Г. Мачульський