Постанова
Іменем України
 
11 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 757/14507/15-ц
провадження № 61-30411св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:
 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач),   Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_12,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Печерське РУ ГУ МВС України у м. Києві, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана представником ОСОБА_12, на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва, у складі судді Матійчук Г. О.,від 09 листопада 2015 року   та рішення Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Панченко М. М., Слюсар Т. А., від 29 травня 2017 року.
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -Печерське РУ ГУ МВС України у м. Києві, про визнання правочину недійсним та про повернення майна з чужого володіння.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 27 липня 2006 року вона придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 . З метою забезпечення виконання зобов`язань, що випливають із кредитного договору, укладеного 27 липня 2006 року між нею та відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ «Комерційний банк «Надра»), вона 27 липня      2006 року передала вказану квартиру в іпотеку на підставі укладеного договору між нею та ВАТ «Комерційний банк «Надра». 
Після купівлі квартири позивач у ній фактично не проживала, надала довіреність на розпорядження квартирою матері загиблого чоловіка - ОСОБА_5 , яка повинна була з коштів, отриманих від здачі квартири в оренду оплачувати житлово-комунальні послуги та сплачувати кредит, а решту коштів витрачати на свої потреби. Після смерті чоловіка довіреність нею була скасована. 
Починаючи з 15 жовтня 2011 року, невідомі особи, які проживають у квартирі, не допускають її до квартири, чим порушують її право власності.                    Після звернення до правоохоронних органів вона дізналася, що особа, яка проживає у квартирі користується нею на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Під час досудового розслідування встановлено, що 27 лютого 2006 року незаконно, за підробленими документами ОСОБА_3 продала    ОСОБА_2 спірну квартиру.
Посилаючись на зазначені обставини,  ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу кватири АДРЕСА_1 , укладений 27 лютого 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений нотаріусом Шупенею О. М. та зареєстрований у реєстрі за № 192, а також витребувати на свою користь зазначену квартиру від ОСОБА_2 , який незаконно, без відповідної правової підстави заволодів вказаним майном, та усунути перешкоди у користуванні майном.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва                           від 09 листопада 2015 року задоволено позовні вимоги  ОСОБА_1 Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та громадянином Італії ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ), посвідчений нотаріусом Шупенею О. М. та зареєстрований у реєстрі за № 192.Витребувано на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 від ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ), який незаконно, без відповідної правової підстави, заволодів цим майном та усунуто перешкоди позивачу у користуванні її майном. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що обставини, на які посилається позивач в обґрунтування позову, знайшли своє підтвердження сукупністю доказів та достатні для висновку про те, що договір купівлі-продажу квартири, укладений 27 лютого 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , має ознаки підроблення документа, тобто документа, який, будучи правильно оформленим із зовнішнього боку, містить відомості, що не відповідають дійсності.Враховуючи, що  ОСОБА_1 є належним володільцем спірної квартири, позивач на підставі статей 387, 388                          ЦК України має право вимагати повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 29 травня 2017 року заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 листопада          2015 року скасовано у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -Печерське РУ ГУ МВС України у м. Києві, про витребування майна з чужого володіння та у цій частині ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що місцевий суд не у повній мірі правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування положень статей 387, 388 ЦК України.
Задовольняючи вимоги позивача як шляхом витребування майна, так і шляхом усунення перешкод позивачу у користування її майном, суд першої інстанції не звернув уваги про неможливість одночасного пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого не власника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння). Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У червні 2017 року представником  ОСОБА_2 –                        ОСОБА_12 , подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від                 09 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від                   29 травня 2017 року у частині задоволених позовних вимог                      ОСОБА_1 і ухвалити у цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що місцевий та апеляційний суд дійшли необґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та громадянином Італії ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ), посвідченого нотаріусом Шупенею О. М. та зареєстрованим у реєстрі за № 192. 
Суди не врахували того, що неукладений правочин не підлягає визнанню недійсним. Заявник заперечує факт укладення ним спірного правочину, станом на дату його реєстрації в органах БТІ він знаходився за межами України. 

 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»            (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7               «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 757/14507/15-ц (провадження № 61-30411св18) було призначено повторний автоматизований розподіл.
05 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.
29 серпня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом                 ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Печерське РУ ГУ МВС України у м. Києві, про визнання правочину недійсним та про повернення майна з чужого володіння, за касаційною скаргою  ОСОБА_2 , яка подана представником ОСОБА_12 , на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 травня 2017 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Відзиву на касаційну скаргу не подано.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
27 липня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
27 липня 2006 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №3 9/П/99/2006-840, згідно з яким банк надав останній кредит у розмірі 160 000, 00 доларів США.
27 липня 2006 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого позивач передала в іпотеку квартиру        АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу.
28 грудня 2006 року ОСОБА_1 видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_5 бути її представником в усіх державних органах по питанню реєстрації договору купівлі-продажу вищезазначеної квартири, яку 15 жовтня 2011 року було скасовано.
27 лютого 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватний нотаріусом Шупеня О. М. 12 березня 2006 року здійснено державну реєстрацію цього договору, про що свідчить реєстраційний напис на правовстановлюючому документі.
Слідчим відділом Печерського РУ ГУ МВС України у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні (ЄРДР                         № 12014100060006623 від 25 листопада 2014 року за частиною другою статті 190 КК України). Підставою для здійснення досудового розслідування є повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, а саме заволодіння шахрайським шляхом квартирою АДРЕСА_1 .
Згідно з відповіддю на запит, наданою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О. М., 27 лютого 2006 року ним не посвідчувався договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . У спеціальному нотаріальному бланку відсутня будь-яка інформація щодо посвідчення даного договору купівлі-продажу. Спеціальний бланк нотаріальних документів серії ВКТ № 221546 ним не отримувався та не використовувався (а.с. 96).
За повідомленням Міністерства юстиції України № 15568-0-2615/13 від                 24 червня 2015 року, спеціальні бланки нотаріальних документів серії                   ВКТ 221101-221700, у тому числі бланк серії ВКТ № 221546 , були передані державним підприємством «Інформаційно-видавничий центр української нотаріату» 20 серпня 2008 року приватному нотаріусу Житомирського міської нотаріального округу ОСОБА_6 (а.с. 95).
Також Міністерство юстиції України повідомило про те, що приватна нотаріальна діяльність ОСОБА_6 була припинена з 02 грудня           2008 року на підставі наказу Міністерства юстиції України від 02 грудня     2008 року № 1933/7 «Про анулювання свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю ОСОБА_6 », а в Єдиному реєстрі спеціальних бланків нотаріальних документів була наявна інформація про спеціальні бланки нотаріальних документів, отримані приватним нотаріусом ОСОБА_6, відомості щодо витрачання яких відсутні.
При цьому, Головним управління юстиції у Житомирській області 05 лютого 2015 року за вих. № 2.5-18/9/41 та 10 лютого 2015 року за вих. № 2.5-18/9/47 направлено листи до державної підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України для вжиття заходів щодо внесення відомостей до вищевказаного реєстру про невикористані бланки як анульовані.
Як повідомило державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, 13 лютого 2015 року за вх. № 4005/01-06 до Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів 05 лютого 2015 року внесено інформацію про спеціальні бланки нотаріальних документів, отримані приватним нотаріусом ОСОБА_6 як анульовані, код витрачання «22», у тому числі спеціальний бланк нотаріальних документів серії ВКТ № 221546.
Встановлено, що спеціальний бланк нотаріальних документів серії                      ВКТ № 221546 обліковувався за приватним нотаріусом Житомирського міської нотаріального округу ОСОБА_6 і на момент укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 27 лютого 2006 року даний бланк не був переданий нотаріусу для використання. Бланк серії ВКТ № 221546 був переданий приватному нотаріусу Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_6 державним підприємством «Інформаційно-видавничий центр української нотаріату» лише 20 серпня 2008 року.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої           статті 3 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з положеннями статті 57 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Крім того, за змістом частини першої статті 58 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.
Згідно з положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 215 ЦК України розмежовано недійсні правочини на нікчемні - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо).
Відповідно до положень частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. 
Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). 
У такому разі, суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність, в силу закону, у зв`язку з оспоренням та не визнанням іншими особами.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).
Зазначені положення закону та роз`яснення залишились поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій.
Встановивши, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 від 27 лютого           2006 року, суперечить чинному законодавству, має ознаки підроблення документа, суд апеляційної інстанції не врахував доводи заявника про те, що цей правочин ніколи не укладався, не підписувався ОСОБА_2 , так як у період його укладення він знаходився за межами України.
Апеляційний суд, враховуючи те, що заявник не брав участі у суді першої інстанції, був зобов`язаний роз`яснити та сприяти заявнику у здійсненні його процесуальних прав щодо можливості заявлення відповідного клопотання про призначення почеркознавчої експертизи чи витребування оригіналу спірного правочину, а не формально вказувати на те, що останній не вчинив цих дій та не надав доказів на спростування доводів позивача.
Суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив правильність висновків суду першої інстанції, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та формально погодився із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу.
Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Оскільки вказані недоліки, допущені судами, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
При новому розгляді справи суду необхідно надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, надати мотивовану відповідь на всі основні аргументи сторін.
Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана представником ОСОБА_12 ,задовольнити частково.
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 29 травня 2017 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -Печерське РУ ГУ МВС України у м. Києві, про визнання правочину недійсним, скасувати.
Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. С. Висоцька
Судді | А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко
| В. В. Сердюк
| І. М. Фаловська