Постанова                                           
Іменем України
04 вересня 2019 року
м. Київ
справа № 216/8598/15-ц
провадження № 61-20917св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач-виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради Дніпропетровської області,
відповідач- ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі судді 
Кузнецова Р. О. від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області, у складі колегії суддів: Бондар Я. М., 
Барильської А. П., Зубакової В. П., від 19 червня 2017 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2015 року виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом про відібрання у ОСОБА_1 малолітнього сина ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав та про стягнення аліментів.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 має малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батько в свідоцтві про народження дитини записаний зі слів матері відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (далі - СК України). 
Відповідач належним чином не займалася вихованням, утриманням, навчанням та розвитком дитини. 
01 вересня 2014 року ОСОБА_1 привела сина, ОСОБА_2 , на навчання до 1 класу КЗШ №22, де він навчався до 21 вересня 2014 року. 
22 вересня 2014 року, за бажанням матері, ОСОБА_2 перейшов на навчання до КЗШ №60. 03 лютого 2015 року хлопець був відрахований з 
КЗШ №60, оскільки часто хворів. Під час навчання ОСОБА_2 у Криворізьких загальноосвітніх школах І-ІІІ ступенів № 22 та № 60 
ОСОБА_1 заважала навчально-виховному процесу учнів у першому класі, а саме: кожної перерви заходила до класної кімнати, відволікала класного керівника запитаннями, заважала своїй дитині самостійно адаптуватися у класному колективі, створювала напружену обстановку між дітьми в класі. На вимоги керівництва шкіл, в яких навчався ОСОБА_2 , ОСОБА_1 реагувала неадекватно, у розмові з вчителями переходила на крик, не дозволяла соціальному педагогу відвідати родину за місцем проживання дитини та вважала, що адміністрація школи не повинна цікавитися відсутністю дитини на заняттях. ОСОБА_2 майже не розмовляв, тому потребував допомоги логопеда, мав низьку працездатність, швидко втомлювався, не мав сформованих життєвих навичок, відповідно до його віку. Дитина психологічно та фізично не була підготовлена матір`ю до навчання. 
Крім того, відповідач забороняла ОСОБА_2 безкоштовно харчуватися у шкільній їдальні, хоча дитина, проживаючи в сім`ї, не отримувала повноцінного харчування. ОСОБА_2 голодував, так як його мати, ОСОБА_1 , ніде не працювала і не мала засобів до існування. Вона та її малолітній син жили тільки за рахунок соціальної допомоги одинокій матері, яка складала 436, 50 грн на місяць. ОСОБА_1 не випускала малолітнього ОСОБА_2 з двору, постійно тримала його біля себе, кричала на дитину та не дозволяла йому спілкуватися з іншими дітьми. 
Відповідачем не створено належні умови для життя, навчання та розвитку дитини. У будинку АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_1 , відсутнє газопостачання та водовідведення, немає ванни, вбиральні. Помешкання обігрівається піччю, але відсутні дрова та вугілля. В осінньо-зимовий період у кімнатах холодно. Стіни у будинку закопчені, підлога брудна.
На рекомендації фахівців із соціальної роботи Криворізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді ОСОБА_1 реагувала агресивно, неодноразово відмовляла їм у проведенні обстеження умов проживання та оцінці потреб дитини.
ОСОБА_1 належним чином не займалася вихованням, навчанням, розвитком та утриманням ОСОБА_2 , чим створювала загрозу для життя і здоров`я сина.
Виконавчим комітетом Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, як органом опіки та піклування, було прийнято рішення 
від 13 листопада 2015 року № 372 «Про відібрання від матері, ОСОБА_1 , малолітнього сина, ОСОБА_2 », якого у той же день було влаштовано до 
комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» (далі - КЗ «ЦСПРД»). 
Станом на 13 лютого 2017 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в 
комунальному закладі «Криворізький психоневрологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради (далі - КЗ «КПНД» ДОР) у зв`язку з психічним захворюванням, яке є небезпечним для життя дитини. 
Посилаючись на вказані обставини з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 23 лютого 2017 року, позивач просив суд:
- відібрати від матері, ОСОБА_1 , малолітнього сина, ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , без позбавлення її батьківських прав та передати дитину органу опіки та піклування виконкому Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради;
- стягнути зі ОСОБА_1 на користь опікуна, прийомних батьків або батьків-вихователів аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу 
від 09 березня 2017 року позов виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , задоволено. 
Відібрано від матері ОСОБА_1 , малолітнього сина  ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , без позбавлення її батьківських прав, та передано дитину органу опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради. 
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь опікуна, прийомних батьків або батьків-вихователів аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач ОСОБА_1 не надає дитині належного матеріального забезпечення, позбавляє дитину можливості отримувати освіту, а також можливості спілкування з іншими дітьми, що негативно впливає на духовний розвиток дитини, крім того через наявність хронічного психічного захворювання нездатна повною мірою виконувати свої батьківські обов`язки.
Передбачених законом підстав для звільнення ОСОБА_1 від обов`язку утримання неповнолітньої дитини судом не встановлено.
Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області 19 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відхилено, рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 09 березня 2017 року залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що з огляду на відсутність у домоволодінні, де проживав неповнолітній разом із відповідачем належних для життя дитини умов, а саме: газо- та електропостачання, незабезпеченням на зимовий період паливом, незабезпеченням дитини щоденним харчуванням та одягом, висновок суду першої інстанції про тимчасове відібрання дитини від матері та улаштування до КЗ «ЦСПРД», відповідає інтересам дитини.
Апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції у повному обсязі вивчив обставини справи, вірно встановив права та обов`язки сторін, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а посилання відповідача на неповне з`ясування обставин справи та відсутність обґрунтування висновків суду є безпідставними.
Короткий зміст вимог касаційної скарг 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи
№ 216/8598/15-ц з суду першої інстанції. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-УІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
13 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 216/8598/15-ц передано судді - доповідачеві.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанцій, які не відповідають обставинам справи, 
Вважала, що судами не надано належної оцінки тому, що її син був забезпечений усіма необхідними побутовими речами, мав одяг, речі для навчання та розвитку, іграшки тощо. Вона проживає з сином в належному їй на праві приватної власності будинку. За період слухання справи у суді нею було придбано комп`ютер для сина, письмовий стіл, комод, нові меблі на кухню, замовлено виготовлення металопластикових вікон. Вирішується питання щодо електро- та газопостачання будинку.
Зазначала, що ОСОБА_2 не відвідував школу, оскільки не вийшов за межі дозволеного віку.
Станом на 1 вересня 2014 року йому було 6 років 9 місяців. Окрім того, мало місце насильство та неналежне ставлення до її сина з боку вчителів шкіл, з приводу чого вона неодноразово подавала скарги.
Висновки суду стосовно загрози здоров`ю та життю ОСОБА_2 ґрунтуються на припущеннях. Немає жодного зафіксованого випадку отримання дитиною яких-небудь ушкоджень, травм за час перебування із нею.
Стверджувала, що судами не враховано, що ОСОБА_2 не бажає перебувати у спеціалізованому закладі, з нього знущаються викладачі та однолітки, він декілька разів хворів та проходив відповідне лікування в закладах охорони здоров`я, вартість якого оплачувала вона. Також протягом перебування сина у спеціалізованому закладі вона привозила йому їжу, одяг, взуття, шкільне приладдя, оскільки у центрі реабілітації дітей немає належного забезпечення, всупереч тому, що стверджував позивач, звертаючись до суду з позовом.
Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу
У вересні 2017 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради Дніпропетровської області, на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішень судів першої та апеляційної інстанцій, позивач просив касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого виховує сама. 
Відомості про батька в свідоцтві про народження  ОСОБА_2 записані згідно частини першої статті 135 СК України, - зі слів матері.
За відомостями директора Криворізької загальноосвітньої школи 
І-ІІІ ступенів №22,  ОСОБА_2 приступив до навчання 01 вересня 2014 року на підставі заяви матері. Дитина запізнювалась, приходила на другий урок, не контактувала з оточуючим середовищем, у зв`язку із забороною матері, яка увесь час у період навчального процесу перебувала в приміщені школи. 
За заявою матері 23 вересня 2014 року дитина вибула зі школи. У вересні 2014 року  ОСОБА_2 перейшов до Криворізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 60 для продовження навчання, але 03 лютого 2015 року його було відраховано у зв`язку з тим, що він часто хворів. 
Із лютого 2015 року ОСОБА_2 ніде не навчався.
Із акту обстеження умов проживання, який складено спеціалістом та інспектором служби у справах дітей виконкому Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради від 23 жовтня 2015 року судами встановлено, що в будинку АДРЕСА_1 , де проживає 
ОСОБА_1 разом із малолітнім ОСОБА_2 , відсутнє електро- та газопостачання, водовідведення, немає ванни, вбиральні. Помешкання обігрівається піччю, але відсутні дрова та вугілля. В осінньо-зимовий період у кімнатах холодно, дитина ходить вдома та лягає спати одягнена.
Начальником служби у справах дітей Центрально-Міської районної у місті ради протягом 2012 - 2014 років проводились із відповідачем бесіди стосовно належного матеріального та побутового забезпечення 
 ОСОБА_2 
ОСОБА_1 з цього приводу надавала пояснення та зобов`язувалася влаштуватися на роботу та налагодити світло, газо- та теплопостачання у домоволодінні, де проживає разом із дитиною.
Міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді в ході неодноразових відвідувань сім`ї ОСОБА_1 встановлені факти порушення зі сторони матері ОСОБА_1 права ОСОБА_2 на освіту та повноцінне життя. ОСОБА_1 від направлення міського центру зайнятості на працевлаштування відмовляється. На рекомендації фахівців із соціальної служби реагує агресивно.
Службою у справах дітей, відділом освіти виконкому районної у місті ради, Криворізьким міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, Центрально-Міським відділенням поліції проводилась відповідна індивідуально-профілактична робота зі ОСОБА_1 , спрямована на стабілізацію обстановки в родині. 
Питання про стан виконання ОСОБА_1 батьківських обов`язків по вихованню, утриманню та розвитку дитини неодноразово розглядалося на засіданнях комісії по взаємодії суб`єктів соціальної роботи з сім`ями, які опинилися у складних життєвих обставинах, та комісії з питань захисту прав дитини, проте позитивних результатів не досягнуто. 
Службою у справах дітей виконкому Центрально-міської районної у місті ради винесено наказ № 126-П від 11 грудня 2014 року «Про постановку на облік дитини, яка опинилась у складних життєвих обставинах, 
 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Виконавчим комітетом виконкому Центрально-міської районної у місті Кривому Розі ради 13 листопада 2015 року прийнято рішення № 372 «Про відібрання від матері, ОСОБА_1 , малолітнього сина,  ОСОБА_2 ». 
Малолітнього ОСОБА_2 влаштовано до КЗ «ЦСПРД», де він перебувавав на час розгляду справи.
Згідно висновку виконавчого комітету Центрально-міської районної у місті ради від 12 лютого 2016 року в інтересах дитини  ОСОБА_2 , який опинився у надзвичайно складних життєвих обставинах, вирішено з метою його соціального захисту відібрати  ОСОБА_2 від ОСОБА_1 без позбавлення її батьківських прав.
Із характеристики ОСОБА_2 , наданої КЗ «ЦСПРД» судами встановлено, що за час перебування у закладі він поступово вступає у контакт, розмовляє непевно, постійно потребує підтримки, звукова мова порушена.
ОСОБА_1 страждає на психічне захворювання, - шизофренія параноїдної форми, перебуває на диспансерному обліку в комунальному закладі «Криворізький психоневрологічний диспансер» з 2008 року.
Із пояснень свідків ОСОБА_4 - вихователя КЗ «ЦСПРД» та 
ОСОБА_5 - класного керівника  ОСОБА_2 судами попередніх інстанцій встановлено, що  ОСОБА_2 в дитячому колективі спокійний та врівноважений, без присутності матері спілкується з іншими дітьми, але у присутності матері, стає боязливим, замкнутим, напруженим. Мати поводить себе агресивно, безпідставно скаржиться на викладачів та вихователів, має нав`язливу ідею неналежного поводження оточуючих з її сином. Переконує сина, що окрім неї усі оточуючи погано до нього ставляться, проте жодного разу  ОСОБА_2 не скаржився на образи з боку дітей, або вихователів. Навесні 2017 року після чергового конфлікту та сварки ОСОБА_1 була влаштована до психіатричного закладу для проходження лікування. Бабуся хлопчика (мати ОСОБА_1 ), не може взяти онука до себе, оскільки побоюється відповідача.
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 
1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 150 СК України визначено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.
Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.
Згідно пунктів 2-5 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 
-          ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;
-          жорстоко поводяться з дитиною;
-          є хронічними алкоголіками або наркоманами;
-          вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.
У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.
Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що факт того, що дитина може бути поміщена в середовище, яке більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Передання дитини під державну опіку слід розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого повинно одразу припинитися, коли це дозволять обставини. Це означає, що такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і повинно оцінюватись у контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів для сприяння возз`єднання дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та, якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункти 50, 52 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява 
№ 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на момент вирішення справи залишення малолітнього ОСОБА_2 із 
ОСОБА_1 є небезпечним для життя, здоров`я і морального виховання дитини, тому відібрання дитини від матері є виправданим та таким, що здійснюється в інтересах дитини.
Верховний Суд виходить із пріоритету якнайкращих інтересів дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, та вважає, що суди попередніх інстанцій з урахуванням встановлених фактичних обставин дійшли обґрунтованого висновку про доцільність на момент вирішення справи застосування такого тимчасового заходу як відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав.
До прийняття рішення про тимчасову передачу дитини під державну опіку уповноважені органи протягом тривалого часу (починаючи із 2012 року) неодноразово намагалися за допомогою менш радикальних заходів вплинути на поведінку ОСОБА_1 , однак такі заходи не дали позитивного результату.
Крім того питання перед службою у справах дітей про необхідність втручання держави у долю дитини ставила і бабуся ОСОБА_2 та мати відповідачки, - ОСОБА_9 , яка вказувала що ОСОБА_2 не має елементарних умов для проживання, недоїдає, мерзне, уроки вчить під ліхтарик, а ОСОБА_1 відмовляється брати їжу, яку вона передає для онука мотивуючи це можливим отруєнням дитини.
З огляду на встановлені обставини щодо поведінки матері, заходи, які до неї застосовувалися раніше та їх тривалість, фізичний та психічний стан здоров`я матері та дитини, положення Конституції України, Сімейного кодексу України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенції про права дитини, Верховний Суд дійшов висновку, що даний випадок є винятковим і відібрання дитини від матері, як тимчасовий захід, було застосовано судами в якнайкращих інтересах дитини з метою охорони його фізичного та психічного здоров`я, забезпечення нормального розвитку та права на освіту.
Отже, у цій справі втручання у право особи на повагу до сімейного життя було здійснено згідно із законом і мало законну мету - захист прав та інтересів дитини.
З огляду на встановлені фактичні обставини справи, положення закону, Верховний Суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, належним чином дослідив і оцінив подані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Питання про стягнення аліментів є похідним від вирішення вимог про відібрання дитини. Суди вирішили питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей відповідно до частини четвертої статті 170 та статей 180-183 СК України (в редакції на час ухвалення оскаржуваних судових рішень).
Разом із тим Верховний Суд погоджується з доводами апеляційного суду про те, що відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав носить тимчасовий характер, та ОСОБА_1 має право в будь-який час ставити перед судом питання про повернення дитини, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини.
Доводи касаційної скарги про те, що докази, надані позивачем, є суб`єктивними, а судом не досліджено усі наявні докази є непереконливими з огляду на встановлені судами обставини, досліджені та оцінені судами докази, є аналогічними викладеним в запереченні на позов та апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо встановлених обставин справи.
Доводи відповідача, зокрема, щодо місця проживання, у якому на час розгляду справи судами попередніх інстанцій створені належні умови для проживання ОСОБА_2 , не були підтверджені належними та допустимими доказами.
Посилання ОСОБА_1 на зміну своєї поведінки після ухвалення судами оскаржених рішень не є підставою для їх скасування, але може бути враховано під час вирішення питання про повернення дитини відповідно до частини третьої статті 170 СК України.
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення позовних вимог та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.
Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
Щодо розподілу судових витрат
Підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, відсутні.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   С. Ф. Хопта   В. В. Шипович