Постанова
Іменем  України
25 вересня 2019 року
м. Київ
справа № 686/9907/16
провадження № 61-21556св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Петрова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Серет» (правонаступник Товариства з обмеженою компанією «Факторингова компанія «Рантьє»),
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Серет» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 грудня 2016 року в складі судді Козак О. В. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 06 березня 2017 року в складі колегії суддів:                   Корніюк А. П., П`єнти І. В., Талалай О. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантьє» (далі - ТОВ «ФК «Рантьє») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 29 жовтня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк») та  ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Р25.981.73095, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 15 682,00 грн зі сплатою 4 % річних за користування кредитними коштами строком на 48 місяців. 
31 грудня 2015 року між ТОВ «ФК «Рантьє» та ПАТ «Ідея Банк» укладено договір факторингу № 31/12-2, відповідно до умов якого банк відступив факторові, а позивач набув право грошової вимоги за вищевказаним кредитним договором, про що було повідомлено ОСОБА_1 . На дату відступлення права вимоги -                 31 грудня 2015 року заборгованість за кредитним договором становила                       14 478,55 грн, з яких: 5 748,27 грн - основний борг; 6 280,76 грн - прострочений борг; 2 422,73 грн - прострочені проценти, 26,29 грн - строкові проценти.
Посилаючись на те, що після відступлення права вимоги ОСОБА_1 платежі за вказаним кредитним договором не здійснювала, заборгованість за кредитним договором станом на 30 березня 2016 року становить 14 492,63 грн, а саме:                 12 029,03 грн за тілом кредиту; 2 463,60 грн за нарахованими та несплаченими відсотками та комісіями, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості та судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 06 березня 2017 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Рантьє» заборгованість за кредитним договором від 29 жовтня 2013 року № Р25.981.73095 у розмірі 6 058,74 грн, з яких: 3 596,49 грн - заборгованість за тілом кредиту;                2 462,25 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами станом на 30 березня 2016 року. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що кредит ОСОБА_1 надано строком на 48 місяців, тобто до 29 жовтня 2017 року. Представником позивача не надано доказів на підтвердження направлення та отримання відповідачем вимоги про дострокове погашення кредиту, тому відсутні підстави для дострокового стягнення споживчого кредиту. Станом на 30 березня 2016 року прострочена заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 6 058,74 грн.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Серет» (далі - ТОВ «ФК «Серет»), яке згідно з укладеним 28 лютого 2017 року з ТОВ «ФК «Рантьє» договором факторингу № 28/02-1 є новим кредитором, просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалені в справі судові рішення в частині відмови у позові скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2017 року вказану справу призначено до судового розгляду. 
Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня                 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року вказану справу передано Верховному Суду. 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві                Петрову Є. В. 
Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2019 року вказану справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року залучено ТОВ «ФК «Серет» як правонаступника позивача ТОВ «ФК «Рантьє» до участі у вказаній справі .
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення статей 1050, 1082 ЦК України. 
Позивач скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту шляхом пред`явлення позову до відповідача. 
Відмовляючи в позові, суд неправильно витлумачив та безпідставно послався на пункт 5.7 кредитного договору, не врахувавши, що ні кредитним договором, ні чинним законодавством не передбачено право звернення кредитора до суду виключно після пред`явлення кредитором вимоги до позичальника про дострокове повернення кредиту та отримання позичальником такої вимоги. Ненаправлення та неотримання такої вимоги позичальником не позбавляє кредитора права звернутись до суду з відповідною вимогою про захист свого порушеного права.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 29 жовтня 2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір                                       № Р25.981.73095, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит на поточні потреби у сумі 15 682,00 грн зі сплатою 4 % річних строком на 48 місяців. ОСОБА_1 зобов`язалась повернути кредит, сплатити проценти та комісію у терміни, обумовлені цим договором шляхом сплати щомісячних платежів згідно з визначеним графіком.
31 грудня 2015 року між ТОВ «ФК «Рантьє» та ПАТ «Ідея Банк» укладено договір факторингу № 31/12-1, за умовам якого ПАТ «Ідея Банк» відступило ТОВ «ФК «Рантьє» права вимоги заборгованості за кредитними договорами, зокрема, і укладеним з ОСОБА_1 .
Згідно з витягом з додатку 2 до договору факторингу від 31 грудня 2015 року                     № 31/12-1, до ТОВ «ФК «Рантьє» перейшло право вимоги за кредитним договором від 29 жовтня 2013 року № Р25.981.73095.
Факт отримання ОСОБА_1 коштів відповідно до умов кредитного договору від 29 жовтня 2013 року № Р25.981.73095 підтверджено меморіальними ордерами від 29 жовтня 2013 року № 3081803_Р на суму 13 944,29 грн, № 25.981.73095 на суму 56,61 грн, № 25.981.73095.1 на суму 1681,10 грн.
ОСОБА_1 повідомлено про відступлення права вимоги ПАТ «Ідея Банк» ТОВ «ФК»Рантьє».
Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором від 29 жовтня 2013 року № Р25.981.73095 станом на 30 березня 2016 року прострочена заборгованість ОСОБА_1 становить 6 058,74 грн, з яких: 3 596,49 грн - заборгованість за тілом кредиту; 2 462,25 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами. 
Відповідно до пункту 1.2 договору факторингу від 31 грудня 2015 року № 31/12-2, укладеного між фактором ТОВ «ФК «Рантьє» та клієнтом ПАТ «Ідея Банк», фактор після переходу до нього прав вимоги стає кредитором за кредитним договором, укладеним між клієнтом і боржниками та одержує право замість клієнта вимагати від боржників належного виконання ними зобов`язань за такими кредитними договорами в межах переданих прав вимоги. Права кредитора за кредитними договорами переходять до фактора за виключенням права на здійснення клієнтом договірного списання з рахунку/рахунків боржників, що надане клієнту згідно з дорученням боржників відповідно до умов кредитних договорів.
Згідно з пунктом 4.2.3 кредитного договору № Р25.981.73095, укладеного                 29 жовтня 2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості, відшкодування збитків і витрат на стягнення боргу, а позичальник зобов`язаний на вимогу банку достроково виконати вказані грошові зобов`язання у випадку, якщо позичальник порушив терміни сплати поточних місячних внесків більш ніж на один календарний місяць.
Відповідно до пункту 5.7 зазначеного вище договору вимога про дострокове погашення заборгованості за цим договором направляється позичальнику в письмовій формі і підлягає виконанню ним в повному обсязі протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги частково з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Згідно з пунктом 5.7 оспорюваного кредитного договору вимога про дострокове погашення заборгованості за цим договором направляється позичальнику в письмовій формі і підлягає виконанню ним в повному обсязі протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги. У випадку усунення позичальником порушень умов цього договору протягом 30 календарних днів, вимога про дострокове погашення заборгованості за цим договором втрачає чинність.
Ухвалюючи судові рішення в частині відмови в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що судами не встановлено направлення вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором від 29 жовтня 2013 року                                      № Р25.981.73095, тому стягнули з відповідача на користь ТОВ «ФК «Рантьє», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Серет», поточну заборгованість в сумі                     6 058,74 грн, складові якої та розмір сторонами не оспорюється.       
Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на доводи кредитодавця про те, що вимога про дострокове повернення кредитних зобов`язань є не обов`язком, а правом позивача і не направлення досудової вимоги не перешкоджає позивачеві на захист свого порушеного права шляхом подачі позову до суду.
Суди першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановленого факту неналежного виконання відповідачем обов'язку повернення грошових коштів за кредитним договором, дійшли передчасного висновку про відмову в позові в частині стягнення всієї заборгованості, пославшись виключно на правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16, під час розгляду якої судом вирішувалося питання усунення розбіжностей щодо застосування у подібних правовідносинах положень частини четвертої статті 559 ЦК України.  
З огляду на викладене, Верховний Суд не в повній мірі погоджується з судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови в позові.
Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Згідно із статтею 400 ЦПК України установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пунктів 1-3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, з огляду на позовні вимоги, ухвалені у справі судові рішення відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції в частині відмови в позові.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає частковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, розподіл судових витрат має здійснити вказаний суд за результатами вирішення спору пропорційно задоволених вимог.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Серет» задовольнити частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від   06 березня 2017 року в частині відмови в позові скасувати, справу передати в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
В іншій частині рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від   06 березня 2017 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 Є. В. Петров
Судді:                                                                                                             А. І. Грушицький 
                                                                                                                        А. А. Калараш
                                                                                                                        І. В. Литвиненко
                                                                                                                        В. В. Сердюк