ПОСТАНОВА
Іменем України

21 листопада 2019 року 
Київ
справа №826/19477/15
адміністративне провадження №К/9901/9241/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді (судді-доповідача) -                     Данилевич Н.А.,
суддів -                                                                   Бевзенка В.М., 
                                                                                   Шевцової Н.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні 
касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 березня 2016 року (головуючий суддя - Кобилянський К.М., судді - Мазур А.С., Федорчук А.Б.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2016 року  (головуючий суддя - Беспалов О.О., судді - Грибан І.О., Губська О.А.) у справі 
за позовом ОСОБА_1 
до Національного банку України
третя особа - Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль"
про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
в с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2015 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного банку України (далі - НБУ, відповідач), в якому просила: - визнати бездіяльність НБУ протиправною щодо ненадання запитуваної інформації на запит ОСОБА_1 від 24.03.2015; - зобов`язати НБУ надати інформацію на запит ОСОБА_1 від 24.03.2015.
Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 зазначає, що до відповідача направлений письмовий запит про надання інформації, проте Національний банк України безпідставно відмовив у наданні інформації з посиланням на ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність». На думку позивача, така відмова відповідача не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та порушує права і законні інтереси ОСОБА_1 на отримання інформації.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що за результатами розгляду запиту представника позивача, Національний банк України мав би надати відповідну інформацію, або відмовити у наданні запитуваної інформації, зокрема, у зв`язку з тим, що не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що Національний банк України не володіє запитуваною позивачем інформацією у зв`язку з тим, що інформація щодо конкретних заявок фізичних осіб-клієнтів комерційних банків у Системі підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку Національного банку України (Торгівельній сесії) не відображається (не відображалася). Отже, запитувана позивачем у запиті інформація (щодо повідомлення про подання конкретним клієнтом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заяви про продаж іноземної валюти) є такою, що фізично відсутня у Національного банку України, у зв`язку з чим у останнього відсутня можливість її надання.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 березня 2016 року залишено без змін.
Апеляційний суд, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, зазначив, що банківською таємницею є, зокрема, операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди. Зважаючи на те, що особисто позивач за запитуваною інформацією щодо своїх валютних операцій не зверталась, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість відмови відповідача надати запитувану інформацію третій особі. Статус позивача в якості клієнта Національного банку України не досліджувався, оскільки, наявність чи відсутність цього статусу не була підставою для відмови в наданні інформації. Також не досліджувалася можливість ідентифікації позивача в операціях на міжбанківському валютному ринку, так як вказана обставина не виступала аргументом для відмови в наданні запитуваної інформації.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)
ОСОБА_1 (далі - скаржник) у липні 2016 року звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 березня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2016 року.
В касаційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 березня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
В обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник зазначила, що оскаржувані судові рішення порушують право позивача на судовий захист і право на своєчасний розгляд та вирішення справи. Судами не було застосовано принцип верховенства права. Також суд має бути безстороннім і незалежним. Вважає, що НБУ не спростував те, що для видачі кредиту в іноземній валюті комерційному банку необхідно здійснити конвертацію на міжбанківській валютній біржі. Погашення кредиту в іноземній валюті можливо виключно з використанням поточного рахунку клієнта, відкритого в установі банку на підставі договору банківського рахунку. Посилається на те, що згідно зі ст. 1076 Цивільного кодексу України відповідач зобов`язаний надавати запитану інформацію щодо відомостей про операції та рахунки тільки самим клієнтам або їх представникам. Крім того, вважає, що банк не правомірно відмовляє своєму клієнту в наданні інформації стосовно їх договірних відносин.
НБУ подав заперечення на касаційну скаргу, яким просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін. Зазначає, що НБУ не володіє запитуваною позивачем інформацією. Посилається на те, що заявки банків, які подавалися до НБУ, повинні містити відомості щодо обсягу купівлі та/або продажу відповідної іноземної валюти. При цьому, не передбачено включення до таких заявок інформації щодо конкретних клієнтів банку та їх заявок. Крім того, вважає, шо запитувана інформація є банківською таємницею, розкриття якої здійснюється банком, що обслуговує клієнта.
Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року зазначену адміністративну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
28 лютого 2008 року між ОСОБА_1 (позичальник) і ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (кредитор) був укладений кредитний договір № 014/4044/82/38228, за умовами якого кредитор надає позичальнику кредит у розмірі 40000 доларів США за відповідним цільовим призначенням, а кредитор має повернути суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом і комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, а також виконати інші обов`язки, визначені цим Договором.
Згідно з п.п. 6.1, 6.4 цього кредитного договору надання кредиту здійснюється у безготівковій формі шляхом переказу (зарахування) всієї суми кредиту на поточний рахунок позичальника. Підставою для надання кредиту є кредитна заява, яка оформлюється позичальником відповідно до встановлених кредитом вимог.
24 березня 2015 року представник позивача Олексюк Ф. Ю. (за довіреністю) надіслав на адресу Національного банку України запит на інформацію від свого імені в інтересах ОСОБА_1 , в якому просив повідомити інформацію з наступних питань: чи подавало ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», заяву на Міжбанківську валютну біржу; чи надходила заявка від 28.02.2008 про продаж на Міжбанківській валютній біржі доларів США в сумі 40000,00 доларів США від заявника через банк і купівлю української гривні.
Листом від 02.04.2015 № 24-015/22234 Національний банк України повідомив, що відповідно до статті 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третіми особами при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є відомості про операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди. Порядок та обсяг розкриття банківської таємниці визначені статтею 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність».
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Пунктом 1 ч. 1 ст. 3  Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI) передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону № 2939-VI визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: таємна інформація.
Статтею 8 вказаного Закону визначено, що таємна інформація - інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю.
Порядок доступу до таємної інформації регулюється цим Законом та спеціальними законами.
Пунктом 6 ч. 1 ст. 14 Закону № 2939-VI встановлено, що розпорядники інформації зобов`язані: надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону № 2939-VI встановлено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Згідно з ч. 1 ст. 1076 Цивільного кодексу України передбачено, що банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта.
Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність.
Частинами 1-3 ст. 60 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон № 2121-III) передбачено, що інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею.
Банківською таємницею, зокрема, є: 1) відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; 2) операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; 3) фінансово-економічний стан клієнтів; 4) системи охорони банку та клієнтів; 5) інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності; 6) відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація; 7) інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню; 8) коди, що використовуються банками для захисту інформації.
Інформація про банки чи клієнтів, що збирається під час проведення банківського нагляду, становить банківську таємницю.
Згідно з ч. 4 ст. 61 Закону № 2121-III встановлено, що органи державної влади, юридичні та фізичні особи, які при виконанні своїх функцій, визначених законом, або наданні послуг банку безпосередньо чи опосередковано отримали в установленому законом порядку інформацію, що містить банківську таємницю, зобов`язані забезпечити збереження такої інформації, не розголошувати цю інформацію і не використовувати її на свою користь чи на користь третіх осіб.
Частинною 1 ст. 62 Закону № 2121-III  передбачено, що інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками: 1) на письмовий запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи; 2) за рішенням суду; 3) органам прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Національному антикорупційному бюро України, Антимонопольного комітету України - на їх письмову вимогу стосовно операцій за рахунками конкретної юридичної особи або фізичної особи - суб`єкта підприємницької діяльності за конкретний проміжок часу; 4) центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику: а) на його письмову вимогу щодо наявності банківських рахунків; 5) центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, на його запит щодо фінансових операцій, пов`язаних з фінансовими операціями, що стали об`єктом фінансового моніторингу (аналізу) згідно із законодавством щодо запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, а також учасників зазначених операцій; 6) органам державної виконавчої служби на їх письмову вимогу з питань виконання рішень судів та рішень, що підлягають примусовому виконанню відповідно до Закону України "Про виконавче провадження", стосовно стану рахунків конкретної юридичної особи або фізичної особи, фізичної особи - суб`єкта підприємницької діяльності; 7) Національній комісії з цінних паперів та фондового ринку у випадках самостійного подання банком інформації про банк як емітент та адміністративних даних відповідно до законів про цінні папери та фондовий ринок; 8) за рішенням суду Національному агентству з питань запобігання корупції стосовно наявності та стану рахунків, операцій за рахунками конкретної юридичної особи або фізичної особи, фізичної особи - суб`єкта підприємницької діяльності відповідно до Закону України "Про запобігання корупції"; 9) іншим банкам у випадках, передбачених цим Законом та Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення".
Стаття 66 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України» передбачає, що службовцям Національного банку забороняється розголошувати інформацію, що становить державну таємницю, банківську таємницю або іншу конфіденційну інформацію, яка стала відома їм у зв`язку з виконанням службових обов`язків, і в разі припинення роботи в Національному банку, крім випадків, передбачених законодавством України.
Пунктом 3.1 Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених Постановою Правління Національного банку України 14.07.2006 № 267, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 3 серпня 2006 року за № 935/12809 (далі - Правила № 267), встановлено, що письмовий запит та/або дозвіл клієнта про розкриття інформації, що містить банківську таємницю і власником якої є такий клієнт, складається за довільною формою.
Письмовий запит (дозвіл) фізичної особи - клієнта банку має бути підписаний цією особою. Її підпис має бути засвідчений підписом керівника банку чи вповноваженою ним особою та відбитком печатки банку або нотаріально.
Письмовий запит (дозвіл) юридичної особи - клієнта банку має бути підписаний керівником або вповноваженою ним особою та скріплений печаткою юридичної особи.
Запит та/або дозвіл клієнта може бути включений до договору про надання банківських послуг, що укладається між клієнтом і банком. У договорі також можуть бути визначені підстави та межі розкриття банком інформації, що становить банківську таємницю клієнта.
На письмовий запит власника інформації, що становить банківську таємницю або з його письмового дозволу, банк розкриває таку інформацію в обсязі, визначеному в письмовому запиті або дозволі.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина 1 статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).
Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що неможливість ідентифікації клієнта за операціями на міжбанківському валютному ринку не було підставою для відмови в наданні запитаної інформації, а тому ці обставини не є спірними в межах цієї справи.
Аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що відомості, які становлять банківську таємницю, належать до такого виду інформації з обмеженим доступом, як таємна інформація, для якого встановлено особливий порядок доступу та зберігання.
У статті 1076 Цивільного кодексу України законодавцем встановлено, що банк гарантує таємницю «відомостей про клієнта». У Законі №2121-III деталізовано, що банківською таємницею є не будь-які відомості про клієнта, а лише інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку.
Частиною другою статті 60 Закону №2121-III визначено невичерпний перелік відомостей, які становлять банківську таємницю. На невичерпний характер такого переліку вказує вживання вставного слова «зокрема».
Водночас для віднесення інформації до банківської таємниці необхідно, щоб така інформація стосувалася діяльності та фінансового стану клієнта і стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку.
На розкриття інформації, що містить банківську таємницю, необхідним є письмовий дозвіл клієнта банку, в якому визначається обсяг такої інформації, підпис якого має бути засвідчений підписом керівника банку чи вповноваженою ним особою та відбитком печатки банку або нотаріально.
Надання банком інформації щодо клієнта, що містить банківську таємницю, його представнику можливе в разі дотримання вимог Правила № 267, а саме надання клієнтом письмового запиту (дозволу) за особистим підписом на розкриття такої інформації та визначення її обсягу. 
При цьому, розкриття інформації, що містить банківську таємницю, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 62 Закону № 2121-III (на письмовий запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи) можливе саме тим банком, в якому обслуговується відповідний клієнт.
Встановлений спеціальним законодавством порядок розкриття банківської таємниці не передбачає отримання такої інформації на письмовий запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи від органів державної влади, які при виконанні своїх функцій, визначених законом, отримали інформацію, що містить банківську таємницю.
Зі змісту встановлених судами обставин випливає, що представник позивача звернувся до НБУ із запитом про надання інформації щодо здійснення певної операції  на міжбанківському валютному ринку при наданні банківських послуг позивачу, тобто інформації, що містить банківську таємницю.
З огляду на викладене, Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про обґрунтованість відмови відповідача надати запитувану інформацію представнику позивача з підстав наявності спеціального порядку розкриття банківської таємниці.
Скаржником не наведено обставин, які б свідчили про недодержання засад безсторонності і незалежності суду.
Також правовідносини між скаржником і Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" не є спірними в межах цієї справи.
Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Враховуючи вищенаведене, Суд касаційної інстанції вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки судами не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.
З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, підстави для скасування судових рішень відсутні.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 березня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2016 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.
Суддя-доповідач                                                                      Н.А. Данилевич          
Судді                                                                                                       В.М. Бевзенко 
                                                                                                                    Н.В. Шевцова